Постанова
Іменем України
 
21 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 523/13432/16-ц
провадження № 61-21439св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданова В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратура Одеської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги заступника прокурора Одеської області та Державної казначейської служби України на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року у складі судді Середи І. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від                       28 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У вересні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, доДержави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, посилаючись на те, що з вересня 2003 року він проходив службу в органах Державної податкової служби, з 2007 року працював на посаді завідуючого сектором обробки інформації та аналізу відділу податкової міліції Комінтернівської об`єднаної державної податкової інспекції Одеської області, мав спеціальне звання старшого лейтенанта податкової міліції. 14 березня 2008 року відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою). Старшим слідчим прокуратури Одеської області його було затримано та на підставі постанови судді Приморського районного суду міста Одеси від 17 березня 2008 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яку ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2008 року було скасовано та обрано заставу в розмірі 17 000 гривень. З 17 до 21 березня 2008 року він утримувався під вартою. 24 березня 2008 року слідчим винесена постанова про відсторонення його від посади. Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 29 травня 2012 року його було засуджено, а ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2013 року обвинувальний вирок скасовано, справу направлено на додаткове розслідування.             03 червня 2013 року обвинувальний акт спрямований до суду і 25 березня 2015 року Суворовським районним судом міста Одеси його визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2015 року вирок скасовано, обвинувальний акт надіслано на новий судовий розгляд. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2015 року обвинувальний акт повернуто прокурору для усунення недоліків під час його складання. 25 грудня 2015 року прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області закрив кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді та вичерпанням всіх можливостей їх отримання. За таких обставин у період з 14 березня 2008 року по 25 грудня 2015 року, тобто 7 років                       9 місяців та 11 днів він перебував під слідством і судом, з яких 7 днів (з 17 до 21 березня 2008 року) утримувався під вартою. 22 січня 2016 року вінзвертався до прокуратури Одеської області щодо виконання вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а 20 травня 2016 року - щодо визначення суми збитків і роз`яснення порядку поновлення прав, але отримав відмову. Незаконне та довготривале притягнення його до кримінальної відповідальності порушило нормальні стосунки з оточуючими людьми та принизило в очах всіх близьких людей, викликало недовіру родичів, співробітників, сусідів. Після перебування під вартою він вимушений був два тижні проходити реабілітацію в лікарні, тому що в нього піднявся тиск, почало турбувати безсоння, головні болі. Крім того, факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності негативно відобразився на здоров`ї родичів. Майже 8 років він був позбавлений спокою, душевної рівноваги, перебував у постійному напруженні, у пригніченому і приниженому стані, постійно очікуючи або виклику слідчого, або чергового судового засідання. У зв`язку із зазначеним розмір моральних страждань він оцінив у сумі 1 400 400 гривень, виходячи з розрахунку 15 000 гривень за кожний місяць незаконного перебування під слідством і судом та 21 000 гривень за сім днів перебування в ізоляторі тимчасового тримання (по 3000 гривень за день). Розмір втраченого заробітку ним визначено, виходячи із середньої заробітної плати у 2008 році - 3 136,57 гривень, що за весь час його перебування під слідством і судом складає 463 231 гривень, включаючи індексацію. Оскільки його батьки внесли за нього заставу в розмірі 17 000 гривень, які повернуті лише в березні 2016 року, і за цей час індекс інфляції склав 249,9 %, то відшкодуванню підлягають 25 483 гривень інфляційних втрат. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України 1 910 114 гривень на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, затримання та тримання під вартою, відсторонення від посади.
 
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 600 000 гривень. В іншій частині вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 14 березня 2008 року по 25 грудня 2015 року, тобто 93 місяці та 11 днів, з яких 7 днів - під вартою. Враховуючи принципи законності, розумності, справедливості, суд вважав необхідним призначити в рахунок відшкодування моральної шкоди 600 000 гривень, оскільки розмір відшкодування такої шкоди не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи (3 200 гривень) за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто 298 773,70 гривень. З огляду на те, що позивача звільнено з посади та зараховано у розпорядження Державної податкової адміністрації в Одеській області у зв`язку з організаційно-штатними змінами, а 14 серпня 2013 року - звільнено в запас у зв`язку із скороченням штату, суд дійшов висновку, що встановлені обставини стосуються трудових правовідносин і підстави для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відсутні. Грошові кошти в розмірі           17 000 гривень, сплачені в рахунок застави, належали батькам позивача, тому вимога ОСОБА_1 про стягнення на його користь індексу інфляції в сумі 25 483 гривень є безпідставною.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області та Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 463 231 гривень у відшкодування матеріальної шкоди та 500 000 гривень - у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині вимог відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, проте помилково визначив розмір моральної шкоди, розрахувавши його з мінімальної заробітної плати 3200 гривень. Судом першої інстанції залишено поза увагою положення пункту 3 Розділу ІІ Перехідних положень Закону України від                 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 гривень. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача необхідно зменшити до 500 000 гривень. Висновки місцевого суду про те, що встановлені обставини справи стосуються трудових правовідносин, є помилковими, тому згідно з пунктом 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» заявлена сума відшкодування матеріальної шкоди у вигляді невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексації у розмірі 463 231 гривень підлягає стягненню на користь позивача.
 
Додатковим рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У квітні 2018 року заступник прокурора Одеської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив змінити рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, зменшивши їх суми, а в іншій частині - залишити без змін.
 
Касаційна скарга заступника прокурора Одеської області мотивована тим, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд не керувався принципами поміркованості, розумності й справедливості та безпідставно визначив її в сумі 500 000 гривень, що в 3 рази перевищує мінімальний розмір такого відшкодування, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Враховуючи практику суду касаційної інстанції в аналогічних справах, заявник вважав, що стягнута на користь позивача сума є значно завищеною та підлягає зменшенню. Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 був відсторонений він посади лише сім днів з 24 березня по 01 квітня 2008 року, а звільнено його на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - через скорочення штатів, за відсутності можливості подальшого використання на службі.
 
У квітні 2018 року Державна казначейська служба України також подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 жовтня                  2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
 
Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що питання про відшкодування шкоди мало вирішуватися судом в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», однак позивач не дотримав зазначених вимог закону. Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, яка права               ОСОБА_1 не порушила, тому суд безпідставно стягнув з неї грошові кошти на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Стягнута апеляційним судом сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень є необґрунтовано завищеною. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційними скаргами заступника прокурора Одеської області та Державної казначейської служби України, витребувано її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси та зупинено виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.
 
20 червня 2018 року справа № 523/13432/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі- ЦПК України 2004 року), та статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року та частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.
 
Судами встановлено, що 14 березня 2008 року відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України. Старшим слідчим прокуратури Одеської області його було затримано та на підставі постанови судді Приморського районного суду міста Одеси від 17 березня 2008 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яку ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2008 року було скасовано та обрано заставу в розмірі 17 000 гривень.
 
24 березня 2008 року слідчим винесена постанова про відсторонення ОСОБА_1 від посади. Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 29 травня              2012 року позивача засуджено за частиною другою статті 368 КК України, а ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2013 року обвинувальний вирок скасовано, справу направлено на додаткове розслідування.
 
03 червня 2013 року обвинувальний акт спрямований до суду і 25 березня 2015 року Суворовським районним судом міста Одеси ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 368 КК України.
 
16 липня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області вирок скасовано, обвинувальний акт надіслано на новий судовий розгляд у зв`язку з невідповідністю обвинувального акту вимогам статті 291 КПК України.
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2015 року обвинувальний акт повернуто прокурору для усунення недоліків під час його складання.
 
25 грудня  2015 року прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області закрив кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді та вичерпанням всіх можливостей їх отримання. Вказаною постановою прокурор скасував постанову слідчого про відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади.
 
Отже, позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 93 місяці та 11 днів, з яких 7 днів - під вартою, що сторони не заперечували.
 
Позивача було відсторонено від посади завідуючого сектором обробки інформації та аналізу відділу податкової міліції Комінтернівської об`єднаної державної податкової інспекції Одеської області на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Одеської області, про що видано наказ Державної податкової адміністрації в Одеській області від 01 квітня 2008 року № 283-щ. 
 
У зв`язку з організаційно-штатними змінами податкової міліції Державної податкової адміністрації в Одеській області відповідно до наказу Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2008 року № 78 «Про затвердження типових структур підрозділів податкової міліції державної податкової служби України» та згідно з наказом Державної податкової адміністрації в Одеській області від                           11 березня 2008 року № 602 «Про затвердження штатної чисельності органів державної податкової служби Одеської області» позивача було звільнено із займаної посади та зараховано у розпорядження Державної податкової адміністрації в Одеській області з 31 березня 2008 року.
 
13 червня 2013 року Державною податковою службою в Одеській області               ОСОБА_1 було оголошено попередження про наступне звільнення за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів - за відсутності можливості подальшого використання на службі). У зв`язку із змінами в організації праці, а саме реорганізацією Державної податкової служби в Одеській області та за відсутності можливості подальшого працевлаштування наказом Головного управління Міндоходів в Одеській області від 12 серпня 2013 року № 223-о ОСОБА_1 було звільнено в запас Збройних Сил України (через скорочення штатів) 14 серпня         2013 року.
 
Статтями 55, 56 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, передбачено також статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з цією статтею шкода відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування цієї шкоди визначається законом.
 
Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
 
Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону № 266/94-ВР).
 
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у випадку, зокрема закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Відповідно до пунктів 1, 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР відшкодуванню громадянинові підлягає заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
 
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
 
Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тобто Законом № 266/94-ВР передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати.
 
Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
 
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду        від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши завдання ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з тривалим досудовим розслідуванням і судовим розглядом кримінальної справи щодо нього, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про право позивача на її відшкодування. 
 
Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом в сумі 600 000 грн, суд першої інстанції визначив розмір такого відшкодування з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200 гривень, правильно застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону      № 266/94-ВР. Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі                № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі          № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі           № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі            № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).
 
Натомість суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, помилково послався на пункт 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»                  від 06 грудня 2016 року, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати та інших виплат; до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.
 
Однак недоліки оскаржуваної постанови апеляційного суду не вплинули на правильність ухваленого рішення в означеній частині, оскільки, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та зменшивши розмір такого відшкодування до 500 000 грн, апеляційний суд врахував тривалість розгляду кримінальної справи (кримінального провадження), обсяг вимушених змін у житті позивача, його перебування протягом     7 діб під вартою. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі       500 000 грн лише на 44,4 % перевищує мінімальний розмір такого відшкодування, передбачений законом, - 346 239 грн (3 723 гривень (мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2018 року) х 93 місяці перебування позивача під слідством та судом), що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.
 
З урахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги заступника прокурора Одеської області про те, що визначений апеляційним судом розмір відшкодування моральної шкоди - 500 000 гривень - у 3 рази перевищує мінімальний розмір такого відшкодування і не відповідає принципам поміркованості, розумності та справедливості. Вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлених апеляційним судом обставин справи, що в силу вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду під час розгляду справи в касаційному порядку.
 
Доводи прокуратури Дніпропетровської області про порушення позивачем порядку звернення з вимогами про відшкодування втраченого заробітку, оскільки розмір такого відшкодування повинен визначити орган, який проводив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, шляхом винесення відповідної постанови чи ухвали, відхиляються касаційним судом з таких підстав.
 
Статтею 11 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, прокурор або суд зобов`язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання.
 
Відповідно до статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
 
Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.
 
Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону постанову (ухвалу). Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту постанови (ухвали). Згідно з частиною другою статті 12 Закону у разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемлюють права громадян. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись зі скаргою до відповідного прокурора. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку.
 
Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі постановлення ухвали про закриття провадження у справі з реабілітуючих підстав покладається на один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу. Проте відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування шкоди, встановленого Законом № 266/94-ВР.
 
Стосовно ОСОБА_1 прокуратурою Одеської області не виконано передбаченого законодавством обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав, тому він набув права звернутися до суду.
 
Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема пред`явлення позову.
 
Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі              № 14-298цс18.
 
Касаційний суд відхиляє доводи Державної казначейської служби України про те, що служба є самостійною юридичною особою і прав позивача не порушувала, тому немає правових підстав для покладення на неї відповідальності за завдану              ОСОБА_1 моральну шкоду, оскільки такі твердження спростовуються нормами чинного законодавства.
 
Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) встановлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
 
Згідно з пунктами 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
 
Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).
 
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
 
Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи, що судове рішення апеляційного суду в частині скасування рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди є правильним по суті та ухвалено в цілому з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що постановаАпеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року в цій частині підлягає залишенню без змін.
 
Встановивши, що у зв`язку з досудовим розслідуванням і судовим розглядом кримінальної справи ОСОБА_1 був відсторонений від займаної посади і  позбавлений заробітку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача передбаченого законодавством права на відшкодування заробітку, втраченого ним у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом.
 
Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що системний аналіз положень Закону № 266/94-ВР свідчить, що особі відшкодовується втрачений заробіток за період відсторонення від роботи чи посади, а також за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. 
 
ОСОБА_1 затримано і відсторонено від посади 17 березня 2008 року, звільнено     з-під варти із зміною запобіжного заходу 21 березня 2008 року, а звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штатів 14 серпня 2013 року.
 
При визначенні розміру належного до відшкодування позивачу втраченого заробітку апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР такий заробіток відшкодовується виключно за час відсторонення від роботи чи посади та за час відбування кримінального покарання, не встановив і не зазначив період, в який позивач фактично був відсторонений від посади, не обґрунтував висновків щодо розміру відшкодування матеріальної шкоди в сумі 463 231 грн, складових зазначеної суми, правових підстав та правильності чи безпідставності розрахунку позивача з урахуванням індексації, не навів у судовому рішенні правильного розрахунку. Також апеляційним судом не наведено жодних обґрунтувань та правових підстав відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат у зв`язку із внесеною заставою.
 
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.
 
Однак, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд належним чином не перевірив доводів ОСОБА_1 щодо розміру матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Враховуючи, що апеляційний суд належним чином не дослідив наданий позивачем розрахунок завданої йому матеріальної шкоди, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, перевірити наданий позивачем розрахунок завданої йому матеріальної шкоди на предмет правильності та законності, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 червня 2018 року, у зв`язку із залишенням цієї постанови без змін в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно поновити її виконання в цій частині.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги заступника прокурора Одеської області та Державної казначейської служби України задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині (вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди) постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 гривень.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова    С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов