Постанова 
Іменем України 
18 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 191/2795/16-к
провадження № 51 –733 км 19
 
Верховний Суд  колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря 
судового засідання                  ОСОБА_4 ,
прокурора                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                              ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції ),
захисника                                  ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції ), 
представника потерпілих      ОСОБА_8 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13  червня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2018  року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015040000001087, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13  червня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з експлуатацією транспортних засобів. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання.
 
Вирішено питання щодо цивільних позовів, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року зазначений вирок місцевого суду в частині вирішення цивільних позовів скасовано та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
 
У решті вирок залишено без зміни.
Згідно вироку, 14 листопада 2015 року приблизно о 20.00 год, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного спяніння та знаходячись на території садівничого товариства «Роднічок», розташованого на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, будучи особою, яка відповідно до п. 2.2. Правил дорожнього руху України використовує транспортний засіб на законних підставах, та маючи право на керування автомобілем «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_9 , тобто будучи відповідальним за експлуатацію зазначеною транспортного засобу, достовірно знаючи, що  ОСОБА_10 перебуває у стані алкогольного спяніння, оскільки бачив, що останній вживає спиртні напої, всупереч вимог п.2.9 г) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «Водію забороняється: передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного спяніння...», передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, в районі дачної ділянки № НОМЕР_3 садівничого товариства «Роднічок», розташованого за вищевказаною адресою, допустив  ОСОБА_10 до керування зазначеним автомобілем, шляхом передачі керма автомобіля, перед цим, надавши усну згоду на керування транспортним засобом  ОСОБА_10 на дачній ділянці вказаного товариства.
14 листопада 2015 року приблизно 21.10 год, ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння,чим заздалегідь позбавивши себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, будучи допущеним особою, яка використовує транспортний засіб на законних підставах, до керування автомобілем «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в салоні якого на передньому пасажирському сидінні перебував пасажир ОСОБА_6 , рухався по автодорозі, яка проходить по території с. Іванівка Синельниківського району Дніпропетровської області, з боку м. Синельникове в напрямку автодороги «Харків-Сімферополь», де в районі домоволодіння №1 по вул. Крупської в с. Іванівка Синельниківського району Дніпропетровської області в силу стану алкогольного спяніння та, як наслідок, втрати концентрації, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не обрав безпечної швидкості руху і, втративши можливість контролювати рух транспортного засобу, в порушення п.12.1. Правил дорожнього руху України, допустив виїзд автомобіля, за межі проїжджої частини дороги праворуч з послідуючим наїздом на огорожу вищезазначеного домоволодіння. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Просить оскаржувані судові рішення скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання; речові докази по справі: біологічні зразки крові ОСОБА_6 , змиви речовини бурого кольору, вилучені в ході огляду автомобіля – знищити; автомобіль ВАЗ 21124, 2005 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні в Синельниківському ВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути спадкоємцю законного власника – ОСОБА_11 ; цивільні позови потерпілих залишити без розгляду; процесуальні витрати віднести на рахунок держави. Зазначає, що дані рішення є незаконними та необґрунтованими і винесені на підставі неналежних та недопустимих доказах з порушенням вимог кримінального процесуального закону та вони не відповідають ст.  370 КПК України. Крім того, вказує на неправильну оцінку доказів судами першої та апеляційної інстанцій, зазначає про неповноту та невідповідність висновків цих судів фактичним обставинам провадження щодо доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Вважає, що призначене йому покарання є надто суворим, оскільки судом не було в повній мірі враховано особу винного та наявність обставин, що на його думку, пом`якшують покарання. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілих ОСОБА_8 вважають касаційну скаргу необґрунтованою і просять залишити її без задоволення. 
 
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 вважають касаційну скаргу обґрунтованою і просять її задовольнити. 
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і перегляду в касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України не підлягають.
Свій висновок щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого за ст. 287 КК України суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до ст. 94 КПК України, та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Такий висновок узгоджується з наведеними у вироку показаннями: потерпілої ОСОБА_12 , яка підтвердила, що її син перебував в день події в нетверезому стані та в телефонній розмові повідомив, що він з ОСОБА_13 і ОСОБА_6 перебувають на дачі у останнього, та вже випили дві пляшки коньяку; свідка ОСОБА_13 , який підтвердив, що він із ОСОБА_10 та ОСОБА_6 приблизно о 18.30 год вживали коньяк; показаннями свідка ОСОБА_14 , який підтвердив, що на місці дорожньо-транспортної пригоди засуджений ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння, а в його присутності останній алкогольні напої не вживав; протоколами огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з додатками та протоколом огляду трупа; висновком медичного огляду    ОСОБА_6 від 15 листопада 2015 року, згідно якого у ОСОБА_6 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння; повідомленням Синельниківської ЦРЛ від 11 грудня 2015 року, з якого вбачається, що проведеним хіміко – токсологічним аналізом на вміст алкоголю встановлено, що ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння; висновком судово-медичної експертизи №309 від 19 листопада 2015 року відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлені тяжкі тілесні ушкодження, а також концентрація етилового спирту в крові від трупа стосовно до живих осіб відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння; висновком судово-імунологічної експертизи від 19 січня 2016 року, висновком судової автотехнічної експертизи від 18  квітня 2016 року; іншими доказами, наведеними у вироку.
Суд належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у кримінальному провадженні узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також не спростовані у касаційній скарзі. Тому, суд, обґрунтувавши ними обвинувачення засудженому та визнавши ОСОБА_6 винуватим, правильно кваліфікував його дії за ст. 287 КК України.
Апеляційний суд, за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_15 , переглянувши вирок суду першої інстанції, переконливо мотивував в ухвалі свій висновок щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого за ст.  287 КК України, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Крім того, суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи скарги захисника про недопустимість як доказів: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, протоколу огляду трупа, а також висновок судової автотехнічної експертизи, навівши у своєму рішенні належне обґрунтування положень кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів, а тому доводи засудженого є безпідставними.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
Доводи касаційної скарги засудженого про суворість призначеного покарання є неспроможними.
 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
 
Призначаючи ОСОБА_6 покарання суд урахував тяжкість вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, шкоду не відшкодував, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, обставини, які пом`якшують покарання судом не встановлено, обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
 
Також, при призначенні покарання судом було взято до уваги: наслідки, що настали у вигляді смерті потерпілого; поведінку засудженого, який шкоду не відшкодував; наявність обставини, яка обтяжує покарання; невизнання цивільних позовів; думку потерпілих. А тому, зважаючи на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст.  287 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з експлуатацією транспортних засобів та на підставі п.  «в» ст.  1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання.
 
Таке покарання є  справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, а доводи засудженого, викладені у касаційній скарзі, щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості злочину та його особі, внаслідок суворості, є необґрунтованими.
 
Вимоги засудженого ОСОБА_6 в частині залишення без розгляду цивільних позовів не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою апеляційного суду в цій частині вирок скасовано та призначено новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, а тому судове рішення у вказаній частині, відповідно до ст.  424 КПК України, не може бути переглянуте в касаційному порядку, так як не перешкоджає подальшому провадженню.
 
Крім того, при постановленні вироку суду першої інстанції вирішувалось питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів, а тому вимога касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про інше їх вирішення задоволенню не підлягає.
 
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 .
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України , Суд
 
у х в а л и в:
 
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2018 рокузалишити без змін, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                ОСОБА_3