Постанова
Іменем України 
 
24 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 236/2521/16-ц
 
провадження № 61-26275 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В.,                      Сакара Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача- ОСОБА_2 ;
відповідачі - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Слов`янський міськрайонний суд Донецької області, Слов`янська місцева прокуратура Донецької області, прокуратура Донецької області, Державна казначейська служба України;
представник прокуратури Донецької області - прокурор Загнойко Денис Леонідович, представник Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області - Федорова Наталія Валентинівна; 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області                       від 24 березня 2017 року у складі судді  Ткачова О. М. та ухвалу  апеляційного  суду  Донецької області  від  12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Осипчук О. В., Корчистої О. І.,

 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Слов`янського міськрайонний суду Донецької області, Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди. 
В подальшому до участі у справі співвідповідачами залучено прокуратуру Донецької області та Державну казначейську службу України.
 
Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 2012 року відносно нього, головного лікаря КЛПУ «Міського наркологічного диспансеру                          м. Слов`янськ», Слов`янською міжрайонною прокуратурою винесено постанову про відкриття кримінальної справи за ознаками кримінального злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу  України (далі - КК України) та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
За результатами досудового розслідування 17 січня 2013 року складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 листопада 2012 року                                  № 42012050720000001, про скоєння ним злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України.
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                    від 25 червня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2013 року вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2013 року скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суддів.
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                    від 07 серпня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу на користь держави у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням  організаційно-розпорядчих функцій у лікувально-профілактичних установах охорони здоров`я України на строк 2 роки. Стягнуто 470 грн процесуальних витрат.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2014 року вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2014 року змінено у частині стягнення процесуальних витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2015 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2014 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалоюВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2016 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня         2014 року скасовано. Кримінальне провадження за частиною другою статті 368 КК України у відношенні ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.
Зазначав, що у період із 26 березня 2012 року по 17 грудня 2015 року фактично незаконно перебував під слідством та судом, що є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.      
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 64 848 грн 74 коп. на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області                       від 24 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 64 848 грн 74 коп. на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у  ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Розмір відшкодування визначено судом з урахуванням засад розумності та справедливості.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного  суду Донецької області від 12 червня 2017 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, про те, що у зв`язку з проведенням відносно ОСОБА_1 досудового розслідування і судового слідства, він зазнав моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та статтею 1176 ЦК України. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У липні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що Державна казначейська служба України не вчиняла неправомірних дій або бездіяльності відносно позивача, а тому не може нести відповідальність за дії інших державних органів. 
Вважала, що право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає у разі встановлення при закритті кримінального провадження факту незаконності притягнення особи як обвинуваченого або незаконності проведення відносно цієї особи інших процесуальних дій, які обмежують права громадянина. Судами попередніх інстанцій не встановлено незаконності у діях відповідачів, тому, на думку заявника, правових підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Судами не доведено факту заподіяння позивачу моральної шкоди, її розмір.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року касаційне провадження  у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 236/2521/16-ц із Краснолиманського міського суду Донецької області. Зупинено виконання рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Донецької області від 12 червня  2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві     Осіяну О. М.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 березня 2012 року Слов`янським міжрайонним прокурором порушено кримінальну справу відносно головного лікаря КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Слов`янськ» Ляпіна П. Л. за ознаками кримінального злочину, передбаченого частиною третьої статті 368 КК України та в той же день постановою слідчого до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 15, 16, 17, 18).
 
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                    від 25 червня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн (а.с. 22-28).
 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2013 року вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2013 року скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суддів (а.с. 27-30).
 
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                    від 07 серпня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу на користь держави у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням  організаційно-розпорядчих функцій у лікувально-профілактичних установах охорони здоров`я України на строк 2 роки. Стягнуто 470 грн процесуальних витрат (а.с. 31-37).
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2014 року вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2014 року змінено у частині стягнення процесуальних витрат (а.с. 38-43).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2015 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2014 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 44-48).
 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалоюВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2016 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня         2014 року скасовано. Кримінальне провадження за частиною другою статті 368 КК України у відношенні ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину (а.с. 49-50, 51-52).
 
Судами встановлено, що у період з 26 березня 2012 року по 17 грудня       2015 року (44 місяці 21 день) відносно ОСОБА_1 проводилось досудове та судове слідство з обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 17, 18).
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною другою статті 1 вказаного Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пунктів 1-1, 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»  встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації. 
Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Викладене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі                 № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).
Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що з урахуванням положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності йому завдано моральну шкоду та обґрунтовано стягнули на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 64 848 грн 74 коп., визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги заявника про помилкове покладення на Державну казначейську службу України, яка є самостійною юридичною особою і прав позивача не порушувала, відповідальності за завдану       ОСОБА_1 моральну шкоду, є безпідставними з огляду на таке.
Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року               № 460/2011, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.
Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі, тому доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
 
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області                       від 24 березня 2017 року та  ухвалу  Апеляційного  суду  Донецької області  від  12 червня 2017 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 березня 2017 року та  ухвали  Апеляційного  суду  Донецької області  від  12 червня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
О. В. Білоконь 
 
Н. Ю. Сакара