Постанова
Іменем України
 
19 червня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 753/6796/16-ц
провадження № 61-19258св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),
суддів: Жданової В, С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києві від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту нікчемним.
Позов мотивований тим, що після смерті її брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина у вигляді 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 
Будучи його єдиною спадкоємицею, ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. За життя ОСОБА_3 , 22 січня 1996 року склав заповіт, яким належну йому частину вказаної квартири він заповідав ОСОБА_1 . Проте нотаріус повідомила її, що 25 липня 2008 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений того ж дня державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до якого усе своє майно, де б воно не було, з чого б не складалось, він заповідає ОСОБА_2 .
Позивач просила визнати цей заповіт від 25 липня 2008 року нікчемним, оскільки особу заповідача ОСОБА_3 при посвідченні заповіту нотаріусом встановлено за паспортом громадянина України, до якого не було вклеєно фотокартку при досягненні останнім 45-річного віку, а на дату посвідчення цього заповіту ОСОБА_3 виповнилось 49 років. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року позов задоволено.
Встановлено нікчемність заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом двадцять другої Київської нотаріальної контори Ковток А. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1-2256. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки під час складення заповіту 25 липня 2008 року ОСОБА_3 виповнилось 49 років, а у паспорті не було вклеєно фотокартки заповідача по досягненню ним 45-річного віку, тому такий паспорт є недійсним. Встановлення особи заповідача на підставі недійсного паспорту свідчить про порушення нотаріусом при посвідченні заповіту вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», пункту 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), і оскільки порядок посвідчення заповіту було порушено, тому в силу статті 1257 ЦК України, такий заповіт є нікчемним.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обставини того, що вказаний заповіт був посвідчений нотаріусом за наявності паспорта заповідача, в якому була відсутня фотокартка останнього при досягненні ним 45-річного віку, сама по собі не свідчить про нікчемність заповіту, оскільки на момент його складання заповідач був повнолітньою особою, мав повну цивільну дієздатність, обставин, які б свідчили про обмеженість його цивільної дієздатності чи відсутності у нього цивільної дієздатності не встановлено. Позивач не заперечувала тієї обставини, що заповіт складений особисто ОСОБА_3 , про що викладено у її позові.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин норми права, які мали бути застосовані та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання заповіту нікчемним. При цьому поза увагою апеляційного суду залишилась правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі № 6-73цс11, у якій суд за аналогічних обставин встановив порушення вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», пункту 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При цьому заявником зауважено, що оскільки при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_3 порушені зазначені норми, то він є нікчемним відповідно до положень статті 1257 ЦК України. Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, що призвело до скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня  2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
04 червня 2018 року справу № 753/6769/16 та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило. 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 1996 року, виданого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-212, ОСОБА_3 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
22 січня 1996 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Ковток А. І., за яким належну йому квартиру АДРЕСА_1 він заповідає ОСОБА_1 
19 грудня 2000 року ОСОБА_3 подарував 1/3 частини квартири ОСОБА_4 на підставі договору дарування серії АВО №538450 від 19 грудня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З. О., зареєстрованого в реєстрі за №1-3907.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у віці 55 років помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 27 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.
07 серпня 2014 року на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини, з якою вона звернулась до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, було заведено спадкову справу №514/2014 до майна померлого ОСОБА_3 
Проте в період встановлення кола всіх спадкоємців ОСОБА_3 , державним нотаріусом було виявлено складений ОСОБА_3 25 липня 2008 року заповіт, посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори Ковток А. І., за яким ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалось і в тому числі належну йому квартиру АДРЕСА_1 , він заповів ОСОБА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним, у позові відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року залишено без змін. Цим судовим рішенням було встановлено, що на момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та керував ними, а тому заповіт не може вважатися недійсним.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт,  складений особою,  яка не мала на  це  права,  а також  заповіт,  складений  з  порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» визначено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат», в редакції чинній на час посвідчення заповіту, нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).
Відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси  та інші  посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника  або  представника  підприємства, установи, організації, що звернулися  за  вчиненням нотаріальних дій. Встановлення  особи  здійснюється  за  паспортом  або  іншими документами,  які  виключають будь-які сумніви щодо  особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. 
Статтею 47 вказаного Закону передбачено, що не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем.
Статтею 49 Закону України «Про нотаріат», та пунктом 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 редакція якої діяла на момент виникнення спірних правовідносин, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи  здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія, посвідчення інваліда чи учасника  Великої Вітчизняної  війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, та ін.). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни,  посвідчення,  видане за місцем роботи фізичної особи,  не  можуть  бути  використані  громадянином  України для встановлення   його  особи  під  час  укладення  цивільно-правових правочинів.
Відповідно до пункту восьмого Постанови Верховної Ради України № 2503-XII «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» (далі - Положення про паспорт № 2503-XII), термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт,  в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. 
Судами встановлено, що з копій сторінок Реєстру для реєстрації нотаріальних дій від 25 липня 2008 року із записом щодо посвідчення Двадцять другою Київською державною нотаріальною конторою заповіту від імені ОСОБА_3 із реєстровим номером 1-2256, наданих листом Київського державного нотаріального архіву від 10 листопада 2016 року №1753/01-21 вбачається, що документом, що посвідчував особу ОСОБА_3 , який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (посвідчення заповіту) був паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 29 травня 2002 року.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року,  визначився в повному обсязі з характером спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у позові, апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним відмовлено через те, що на момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та керував ними, а тому заповіт не може вважатися недійсним.. 
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив з того, що не свідчить про нікчемність заповіту само по собі те, що вказаний заповіт був посвідчений нотаріусом за наявності паспорта заповідача, в якому була відсутня фотокартка останнього при досягненні ним 45-річного віку, оскільки на момент його складання заповідач (спадкодавець) був повнолітньою особою, мав повну цивільну дієздатність, обставин, які б свідчили про обмеженість його цивільної дієздатності чи відсутності у нього цивільної дієздатності не встановлено. 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про те, що під час судового розгляду позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що правочин вчинений з порушенням законодавства, чинного на момент складання оспорюваного заповіту, що тягне за собою визнання його нікчемним.  
Необґрунтованими є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин норми права, які мали бути застосовані та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання заповіту нікчемним, зокрема, не врахував правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі № 6-73цс11, у якій суд за аналогічних обставин встановив порушення вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», пункту 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки у вказаній справі предметом позову було визнання заповіту саме недійсним. При цьому Верховним Судом  України було враховано, що відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки в даному випадку відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат» та пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначальним для нотаріуса було саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. 
Судами встановлено, що згідно зі спадковою справою заповіт складений   ОСОБА_3 особисто, і цей правочин відповідає його волевиявленню, а встановлення особи державним нотаріусом за паспортом громадянина України, який не містив фотокартки при досягненні особою  45-річного віку, є фактично підставою для застосування дисциплінарного стягнення до нотаріуса, а не підставою для визнання заповіту нікчемним.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду міста Києві від 14 березня 2017 рокузалишити  без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов