Постанова
Іменем України 
 
15 липня 2019 року
м. Київ
справа № 490/1461/16-ц
провадження № 61-24071св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, у складі судді Батченка О. В., від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О., від 27 грудня 2016 року.
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що він працював на посаді водолаза відділення водолазно-рятувальних робіт групи водолазно-рятувальних робіт та підводного розмінування інженерно-транспортної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління            ДСНС України у Миколаївській області з 01 березня 2014 року. Наказом відповідача № 318 від 19 жовтня 2015 року позивач був звільнений відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 19 жовтня 2015 року через скорочення штату працівників.
Позивач вважає незаконним своє звільнення із займаної посади, а тому просив позов задовольнити, поновити йому строк для звернення до суду, зобов`язати відповідача скасувати пункт 3 наказу від 19 жовтня 2015 року № 318 про звільнення ОСОБА_1 , поновити його на посаді водолаза, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2015 року до дня поновлення на роботі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня       2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з цим позовом про поновлення на роботі 18 лютого 2016 року, тобто після сплину строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України. Доказів того, що строк позовної давності ним пропущений з поважних причин             ОСОБА_1 суду не надав. Посилання позивача на те, що відповідач розглядав його документи, починаючи з дати звільнення та по 12 лютого 2016 року, не спростовують висновків суду щодо безпідставності пропуску встановленого законом строку для звернення до суду за захистом порушеного трудового права.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 року апеляційну скаргу Миколаївської обласної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки працівників малого та середнього бізнесу «Єднання» в інтересах ОСОБА_1 відхилено, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2016 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, щоОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин, а тому районний суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову саме з цих підстав.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У січні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва            від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 року і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що роботодавцем було порушено вимоги КЗпП України під час звільнення позивача із займаної посади. Вказує, що не був належним чином попереджений про наступне звільнення, оскільки перебував у цей час на лікарняному. У порушення частини другої                статті 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано вакантних посад. Судами не надана належна оцінка діям відповідача та правової необізнаності відповідача. Застосувавши позовну давність до заявлених позивачем вимог, суди не встановили, чи порушено права позивача або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких останній звернувся до суду. Під час вирішення питання про дотримання позивачем строку позовної давності суди не встановили дати (час), коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 490/1461/16-ц розподілено судді-доповідачеві.
Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу
У поданих запереченнях на касаційну скаргу Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області  посилається на те, що при вирішенні спору судами правильно встановлено обставини справи, застосовано положення частини першої статті 233 КЗпП України. Позивач звернувся до суду із пропуском місячного строку, поважних причин такого пропуску не навів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 з 01 березня 2014 року працював на посаді водолаза відділення водолазно-рятувальних робіт групи водолазно-рятувальних робіт та підводного розмінування інженерно-транспортної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області.
З метою вдосконалення діяльності структурних підрозділів головою Державної служби України з надзвичайних ситуацій 30 липня 2015 року видано наказ № 402, яким внесено зміни до штатів, у тому числі Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області.
За новим штатним розписом Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області передбачено, що посади водолаза відділення водолазно-рятувальних робіт, на зайняття якої не було умови в спеціальному званні, вилучаються.
Натомість до штату включено посади водолаза зі спеціальним званням старшина служби цивільного захисту.
На виконання вказаного наказу від 30 липня 2015 року № 402 начальник Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області видав 18 серпня 2015 року наказ про повідомлення працівників підпорядкованих підрозділів, у тому числі ОСОБА_1 , про заплановане звільнення 18 жовтня 2015 року з роботи.
Станом на 16 жовтня 2015 року у структурних підрозділах Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області були вакантними три посади, а саме: прибиральник службових приміщень, головний бухгалтер, водій. 
20 серпня 2015 року начальник Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області звернувся із поданням до Миколаївської обласної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки працівників малого та середнього бізнесу «Єднання» щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 
14 вересня 2015 року профспілкова організація відмовила у надані такої згоди, обґрунтовуючи це тим, що роботодавцем не було дотримано вимог статті 49-2 КЗпП України. 
19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням штату працівників.
В день звільнення з роботи ОСОБА_1 отримав належним чином оформлену трудову книжку.
Після звільнення ОСОБА_1 , 21 грудня 2015 року Головне управління            ДСНС України у Миколаївській області направляло матеріали до Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо прийняття ОСОБА_1 на нову посаду, однак матеріали залишені Державною службою України з надзвичайних ситуацій без реалізації у зв`язку із відсутністю у          ОСОБА_1 профільної вищої освіти.

Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених упунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Вимогами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Таким чином, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.
При вирішенні цього спору судами встановлено, що при наявності вакантних посад (прибиральник службових приміщень, головний бухгалтер, водій), відповідачем не наведено доводів відносно того, з яких причин ці вакантні посади не були запропоновані позивачу, а також не доведено необґрунтованість відмови профспілкового органу від 14 вересня 2015 року у наданні згоди на звільнення позивача.
Частиною першою статті 233 КЗпП Українипередбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
Відповідно до статті 234 КЗпП Україниу разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.
Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Судами попередніх інстанцій встановлено порушення відповідачем прав позивача, однак у задоволенні позову відмовлено через пропуск строку звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 отримав у день звільнення, 19 жовтня 2015 року, належно оформлену трудову книжку, однак із позовом до суду звернувся 18 лютого 2016 року, із порушенням місячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.
У разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. 
У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.
Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення позивача до суду із цим позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що права позивача під час його звільнення були порушені, однак позивачем не наведено поважних причин пропуску місячного строку звернення до суду із позовом про його поновлення на роботі, як незаконно звільненого працівника, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.
Судами надана належна оцінка доводам позивача щодо поважності причин пропуску місячного строку звернення до суду із цим позовом. Зокрема суди правильно виходили із того, що перебування позивача у резерві служби цивільного захисту та направлення останнім документів на зайняття вакантної посади начальника відділення водолазного фахівця відділу водолазно-рятувальних робіт інженерно-транспортної частини групи водолазно-рятувальних робіт, а також проходження позивачем спеціальної перевірки (медичний огляд, подання довідок та інше) не є тими обставинами, які об`єктивно перешкоджали чи створювали позивачу труднощі для своєчасного звернення до суду із цим позовом про оспорювання законності звільнення.
Даних про те, що робота ОСОБА_1 на посаді водолаза відділення водолазно-рятувальних робіт групи водолазно-рятувальних робіт та підводного розмінування інженерно-транспортної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області пов`язана із проходженням державної служби судами встановлено не було.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня           2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді | Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| В. В. Шипович