Постанова
Іменем України
 
07 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 755/2939/15-ц
провадження № 61-5845св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
заявник - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,
суб`єкт оскарження - Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області,
заінтересована особа -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича на ухвалу Дніпровського районного суду                       м. Києва від 18 квітня 2016 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Чобіток А. О., Немировської О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст скарги
У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області), заінтересована особа - ОСОБА_1 , про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії. 
Свої вимоги ПАТ «Фідобанк» обґрунтовувало тим, що на виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області знаходилося виконавче провадження № 30542913 з примусового виконання виконавчого листа № 6-5656/2011 виданого 25 листопада 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь  публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» (назву якого змінено на ПАТ «Фідокомбанк», а назву ПАТ «Фідокомбанк» змінено на ПАТ «Фідобанк») заборгованості за кредитним договором у сумі 1 073 457,10 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 вересня 2011 року складало 8 559 317,53 грн, та 25 000 грн витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом при Асоціації Українських банків, а всього 8 584 317,53 грн.
12 грудня 2011 року постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження № 30542913.
15 травня 2012 року державним виконавцем проведено опис майна боржника та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , про що складено акт опису й арешту майна серії ВП № 30542913/2.
27 серпня 2014 року на адресу ПАТ «Фідобанк» надійшло повідомлення ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області про відмову ПАТ «Фідобанк» у видачі акту про реалізацію предмета іпотеки. 
23 грудня 2014 року ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».   
Не погоджуючись з діями державного виконавця про відмову ПАТ «Фідобанк» у видачі акту про реалізацію предмета іпотеки, а також із постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 23 грудня 2014 року, заявник звернувся до суду з даною скаргою. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року скаргу ПАТ «Фідобанк» залишено без задоволення.
Суд першої інстанції виходив із того, що реалізація майна відбулася в рамках Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця відповідають вимогам закону, тому підстав для задоволення скарги немає.
Короткий зміст рішення апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.  Посилався на те, що переможцем прилюдних торгів не внесена сума коштів у розрахунок за придбане майно, тому вирішено, що прилюдні торги з реалізації нерухомого майна боржника визнано такими, що не відбулися.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У вересні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» (далі - Уповноважена особа) звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Зазначає, що суди не звернули увагу на Закон України «Про виконавче провадження» яким дозволено державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань.
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу 
У листопаді 2016 року головний державний виконавець ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області подав до ВССУ заперечення на касаційну скаргу, у яких просив її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що оскаржувані рішення винесені відповідно до вимог чинного законодавства.
Надходження справи до суду касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Ухвалою ВССУ від 30 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
01 лютого 2018 справу № 404/4562/16-ц передано до Верховного Суду.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що на виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області знаходилося виконавче провадження № 30542913 з примусового виконання виконавчого листа № 6-5656/2011 виданого 25 листопада                     2011 року Дніпровським районним судом м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь  ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 1 073 457,10 доларів США, що по курсу НБУ станом                                 на 27 вересня 2011 року складало 8 559 317,53 грн, та 25 000 грн витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом при Асоціації Українських банків, а всього 8 584 317,53 грн.
12 грудня 2011 року державним виконавцем  після закінчення строку на добровільне виконання рішення суду розпочато його примусове виконання.
У рамках виконавчого провадження № 30542913  установлено, що за боржником ОСОБА_1 на праві власності зареєстровано нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме: квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира). 
Після опису, арешту  квартири та визначення її вартості за договором про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 07 березня 2014 року № 0414151 вона передана на реалізацію до Філії 04 ПП «Нива-В.Ш.».
З уцінкою на 50 %, 07 липня 2014 року в приміщенні ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області Філією 04 ПП «Нива-В.Ш.» проведено прилюдні торги з реалізації майна (квартири), на яких переміг ПАТ «Фідобанк», та визначено, що переможець повинен внести на рахунок державної виконавчої служби кошти у  розмірі 1 970 192,65 грн за придбане майно, однак кошти в розрахунок за придбане майно до відділу не надходили. 
Оскільки переможцем прилюдних торгів не внесена сума коштів у розрахунок за придбане майно, тому прилюдні торги з реалізації нерухомого майна (квартири), що належить боржнику ОСОБА_1 визнані такими, що не відбулися.
17 липня 2014 до органу ДВС надійшла заява ПАТ «Фідобанк» про видачу акта про реалізацію предмета іпотеки, в якій зазначено, що статтею 45 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що будь-який учасник може бути покупцем предмета іпотеки, якщо він запропонує вищу ціну.  Якщо покупцем є іпотекодержатель, він зобов`язаний сплатити різницю між запропонованою ним ціною і розміром невиконаного основного зобов`язання. Тобто законодавець у даному випадку визначив, що покупець - іпотекодавець зобов`язаний сплатити лише різницю між початковою вартістю майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. 23 грудня 2014 року постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області Соловей О. О. повернуто виконавчий документ стягувачу у виконавчому провадженні № 30542913.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Процедура та механізм реалізації рухомого або нерухомого майна передбачені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження»                          (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та Порядком реалізації арештованого майна від 15 липня 1999 року № 42/5.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження»                           (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися, або закінчення двомісячного строку реалізації майна на комісійних умовах. Майно може бути уцінене не більш як на 30 %. У разі нереалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється в такому самому порядку, але не більш як на 50 % початкової вартості майна.  У разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач у п`ятнадцятиденний строк  з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. У разі відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається  стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний у п`ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець  складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.
Статтями 54, 63 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений порядок звернення стягнення на нерухоме майно, в тому числі на те, яке є предметом застави (іпотеки). При цьому частиною 8 статті 54 указаного Закону передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».     
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, який включає в себе звернення стягнення на предмет іпотеки, здійснення його продажу, та проведення розрахунків, застосовується виключно у разі, якщо звернення відбувається за відповідним рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, виконавчим написом нотаріуса, або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, продаж квартири боржника здійснювався в рамках виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, а не рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не приймалося, відповідний виконавчий напис нотаріуса не учинявся, тому і продаж майна відбувався в загальному порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» для реалізації арештованого майна, який не передбачає підстав для зарахування коштів, які переможець торгів має сплатити за придбане майно, за рахунок заборгованості боржника перед переможцем торгів.
Таким чином, орган ДВС правомірно не задовольнив вимогу ПАТ «Фідобанк» про видачу акта про реалізацію предмета іпотеки, оскільки прилюдні торги з реалізації нерухомого майна боржника визнані такими, що не відбулися, тому що переможець прилюдних торгів (ПАТ «Фідобанк») не вніс кошти за придбане майно на рахунок органу ДВС.
Посилання ПАТ «Фідобанк» на те, що банк як покупець, який є іпотекодержателем зобов`язаний сплатити лише різницю між початковою вартістю майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом, спростовуються, тим, що реалізація арештованого майна, у даному випадку, відбувалася у рамках Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутні підстави для прямого зарахування коштів в рахунок заборгованості боржника.
У касаційній скарзі Уповноважена особа посилається на те, що державним виконавцем не перевірено майновий стан боржника за останнім місцем його реєстрації, проживання, не описано й не арештовано рухоме й нерухоме майно, грошові кошти, не перевірено наявності чи відсутності іншого майна у боржника, зареєстрованого на праві власності чи на праві спільної сумісної власності, тобто не вжито всіх заходів примусового виконання рішення чим порушено права та інтереси ПАТ «Фідобанк».
Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що постанова головного державного виконавця                             від 23 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві винесена відповідно до вимог законодавства, оскільки нерухоме майно не реалізоване на прилюдних торгах, а згідно витягу з Єдиного державного реєстру заборон нерухомого майна за боржником зареєстроване інше нерухоме майно, на яке на даний час державний виконавець не має можливості звернути стягнення, оскільки останнє знаходиться в заставі інших банківських установ - іпотекодержателів.  
Таким чином, всі дії з примусового виконання виконавчого провадження                                № 30542912 проведені державним виконавцем у відповідності до чинного законодавства України без будь-яких порушень прав сторін виконавчого провадження.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  В. М. Ігнатенко
Судді:                                                                                               В. С. Жданова
                                                                                                          С. О. Карпенко
                                                                                                          В. А. Стрільчук
                                                                                                          М. Ю. Тітов