Постанова
Іменем України
 
26 червня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 750/5154/15-ц
провадження № 61-12445св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2016 року у складі судді Логвіної Т. В., та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Шевченка В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»(далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 02 липня 2008 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку  «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання невідновлюваної кредитної лінії №941/7-75, відповідно до умов якого відповідачеві було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 59 000,00 доларів США. Відповідно до пунктів 1.1.1., 1.1.2 повернення кредиту здійснювалось згідно графіку з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2022 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних. 
Відповідно до пункту 1.2 договору, кредит надавався ОСОБА_1 на споживчі потреби. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 , 02 липня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_2  був укладений договір поруки № 935/09-481, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручається за виконання позичальником ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі договору про надання невідновлюваної кредитної лінії або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому.
Банком умови за цим кредитним договором були виконані належним чином, проте відповідач ОСОБА_1 не виконала зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим станом на 18 травня 2015 року у неї виникла заборгованість перед банком в розмірі 71 370,86 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 1 477 251,25 грн, з яких: 33 875,69 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 701 167,23 грн - заборгованість за кредитом, 29 443,66 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 609 431,91 грн - заборгованість за процентами, 469,09 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 9 709,37 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 7 582,42 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 156 942,74 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів.
На підставі викладеного, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2016 року у позові ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості поза межами позовної давності, а отже відсутні підстави для задоволення позову.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 січня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено. 
Рішення Деснянського районного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на засадах верховенства права та є законним і обґрунтованим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У лютому 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся засобом поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в частині повернення кредитних коштів, при цьому цей договір недійсним у встановленому законом порядку не визнавався. 
Також у касаційній скарзі заявник зазначав, що помилковим є посилання у судових рішеннях на пункт 4.5 кредитного договору, оскільки цей пункт договору не можна розцінювати як зміну строку виконання договору, оскільки усі зміни до договору можуть бути внесені виключно у письмовій формі, як передбачено пунктом 7.1 кредитного договору.
Крім того, заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що строк виконання кожного місячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦПК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
02 березня 2018 року справу № 750/5154/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 02 липня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання невідновлюваної кредитної лінії №941/7-75, відповідно до умов якого відповідачеві було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 59 000,00 доларів США. Відповідно до пунктів 1.1.1., 1.1.2 повернення кредиту здійснювалось згідно графіку з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2022 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних. Відповідно до пункту 1.2 договору, кредит надавався ОСОБА_1 на споживчі потреби. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 , 02 липня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 935/09-481, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручається за виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору.
Унаслідок невиконання ОСОБА_1 належним чином зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» 15 грудня 2014 року направив відповідачам досудові вимоги про погашення поточної заборгованості.
Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 18 травня 2015 року ОСОБА_1 допустила заборгованість перед банком в розмірі 71 370,86 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 1 477 251,25 грн, з яких: 33 875,69 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 701 167,23 грн - заборгованість за кредитом, 29 443,66 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 609 431,91 грн - заборгованість за процентами, 469,09 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 9 709,37 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 7 582,42 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 156 942,74 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
У справі що переглядається, установлено, що відповідач ОСОБА_1 подала заяву про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.
Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. 
Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.
При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому. 
Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року).
У пункті 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16 та узгоджується із встановленими судами фактичними обставинами.
Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором відповідачем ОСОБА_1 було вчинено: 10 серпня 2009 року - за тілом кредиту, 11 вересня 2009 року - за процентами за користування кредитом (а.с. 14-15). 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 213-215, ЦПК України 2004 року, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та процентами за його користування за період до 11 січня 2010 року через сплив позовної давності.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (пункт 4.5 кредитного договору), та що банк мав право з 11 січня 2010 року (11 жовтня 2009 року + 90 календарних днів) й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише у 26 травня 2015 року, тобто поза межами позовної давності. При цьому позивач, звертаючись до суду з цим позовом вимоги про поновлення позовної давності не заявляв.
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Після зміни строку виконання зо0бов`язання (11 січня 2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 січня 2010 року не підлягали виконанню.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (Stubbings and other v. The United Kingdom, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; Zolotas v. Greece (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Таким чином у справі, що переглядається, після настання строку виконання зобов`язання, позивач мав право на стягнення з відповідачів тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.
Оскільки вимоги банку про стягнення заборгованості з поручителя за неналежне виконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення грошових коштів є похідними від вимог про стягнення такої заборгованості з боржника, отже позовна давність спливла й до вимог про стягнення заборгованості з поручителя.
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову в позові через сплив позовної давностів частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування станом до 11 січня 2010 року.
З урахуванням викладеного Верховний Суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції лише в частині стягнення процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 12 січня 2010 року та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові за його безпідставністю. 
Необґрунтованими є доводи заявника у касаційній скарзі щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій змісту пункту 7.1 кредитного договору, яким передбачено, що всі додатки, зміни та доповнення до цього договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані належним чином уповноваженими на те представниками сторін, з обов`язковим посиланням на цей договір, оскільки відповідальність позичальника за невиконання (неналежне виконання) умов договору в частині строку зобов`язання була обумовлена у цьому договорі (пункт 4.5) та підписана сторонами договору. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування станом до 11 січня 2010 року ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 12 січня 2010 року підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові, а в іншій частині - залишенню без змін. 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 січня 2017 року в частині стягнення процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 12 січня 2010 року скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити.
В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов
.