Постанова
Іменем України
 
20 травня 2019 року
 
м. Київ
 
справа № 553/4454/15-ц
 
провадження № 61-44452св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 27 червня 2018 року у складі судді Парахіної Є. В. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Прядкіної О. В., Хіль Л. М., 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі - ТОВ «Полтаваобленерго») про визнання незаконним і скасування наказу, відшкодування моральної шкоди.
 
Вимоги обґрунтовував тим, що з 1998 року перебував у трудових відносинах із відповідачем, а з 01 січня 2015 року займав посаду директора з правової роботи.
 
29 травня 2015 року він подав до ПАТ «Полтаваобленерго» заяву про надання йому творчої відпустки з 17 червня 2015 року тривалістю 3 місяці для написання монографії.
 
11 червня 2015 року товариство направило йому лист, у якому повідомило про те, що питання про надання вказаної відпустки буде вирішене після його виходу на роботу з лікарняного.
 
18 червня 2015 року він звернувся до суду з позовом про визнання незаконною бездіяльності ПАТ «Полтаваобленерго» щодо ненадання йому творчої відпустки. Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 04  грудня 2015  року (набрало законної сили) зазначені вимоги задоволені (справа  № 553/2444/15-ц).
 
29 вересня 2015 року відповідач видав наказ № 334 «Про проведення розслідування», яким його (позивача) до закінчення службового розслідування було позбавлено організаційно-розпорядчих функцій та права користування службовим автомобілем і телефоном, а канцелярії заборонено приймати кореспонденцію від нього та на його адресу.
 
У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив: 
 
- визнати незаконним і скасувати наказ ПАТ «Полтаваобленерго» від 29  вересня 2015 року № 334 «Про проведення розслідування»;
 
- стягнути з ПАТ «Полтаваобленерго» грошову компенсацію моральної шкоди в сумі 1 300 000 грн, завданої внаслідок порушення його громадянських і трудових прав та свобод, а саме: 500 000 грн моральної шкоди, завданої в результаті настання негативних наслідків для його репутації та самооцінки;            50 000 грн - як інваліду у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та позбавленням права на санаторно-курортне лікування; 100 000 грн моральної шкоди, завданої внаслідок погіршення стану здоров`я у зв`язку з ненаданням творчої відпустки та позбавленням права на творчу діяльність; 100 000 грн моральної шкоди за погіршення взаємовідносин з оточуючими людьми; 100  000 грн моральної шкоди у зв`язку з прийняттям незаконного наказу від 29 вересня 2015 року №  334 та незаконного позбавлення організаційно-розпорядчих функцій, можливості користуватись службовим автотранспортом, відключення службового комп`ютера від корпоративної комп`ютерної системи та телефону. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 27 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Стягнуто з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 15 000 грн.
 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Відмовляючи у визнанні незаконним наказу про проведення службового розслідування, суд першої інстанції виходив із того, що цей наказ прав і законних інтересів позивача не порушує, оскільки прийнятий у зв`язку з необхідністю перевірки причин його тривалої відсутності на робочому місці. Ініціювання проведення такої перевірки є правом роботодавця і не може вважатися порушенням трудових прав працівника.
 
При цьому суд вважав доцільним стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 15 000 грн, завданої внаслідок ненадання творчої відпустки.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2018 року рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 27 червня 2018 року змінено в частині розміру компенсації моральної шкоди, збільшено розмір відшкодування з 15 000 грн до 100 000 грн.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання оспореного наказу від 29 вересня 2015 року, вважаючи його обґрунтованим.
 
Проте, врахувавши характер і тривалість порушення, негативні наслідки протиправної бездіяльності щодо ненадання творчої відпустки, що, зокрема, знайшло своє підтвердження у висновку судово-психологічної експертизи від 31 серпня 2017 року № 3660, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса, апеляційний суд збільшив розмір грошового відшкодування моральної шкоди до 100 000 грн. 
  
Короткий зміст касаційної скарги
 
У вересні 2018 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у скасуванні наказу від 29 вересня 2015 року № 334 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, скасувати постанову апеляційного суду в частині стягнення компенсації моральної шкоди в розмірі 100 000 грн та стягнути з відповідача на його користь 134 028 грн моральної шкоди.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її з суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Заявник вважає помилковими висновки судів про відмову у скасуванні наказу від 29 вересня 2015 року, посилаючись на те, що рішенням суду у справі № 553/2444/15-ц визнано незаконними дії товариства щодо ненадання йому творчої відпустки, за період відсутності якої було ініційоване службове розслідування.
 
Крім того, на його переконання, фактично службова перевірка була завершена 30 вересня 2015 року - в день, коли він надав письмові пояснення щодо його відсутності на роботі у період написання наукової монографії (із 30 червня 2015 року до 28 вересня 2015 року). Після вказаної дати жодних дій стосовно здійснення перевірки не проводилося.
 
Однак обмеження, встановлені оспореним наказом, діють і досі, не зважаючи на закінчення перевірки ще 30 вересня 2015 року.
 
Крім того, заявник не погоджується з присудженою компенсацією моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. 
 
Зазначає, що суди належним чином не оцінили висновок судово-психологічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз від 31 серпня 2017 року, згідно з яким розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди становить 134 028 грн. 
  
Обставини справи
 
Суди встановили, що з 1998 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ПАТ «Полтаваобленерго»; з 01 січня 2015 року обіймав посаду директора з правової роботи.
 
29 травня 2015 року позивач звернувся до керівництва ПАТ «Полтаваобленерго» із заявою від 28 травня 2015 року про надання йому творчої відпустки тривалістю 3 місяці з 17 червня 2015 року для написання монографії.
 
На підтвердження указаних обставин працівник надав роботодавцю довідку видавництва «Право» Національної академії наук України та Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 06 квітня 2015 року № 1, згідно якою його монографія на тему «Темпоральні характеристики зобов`язального права» включена до плану випуску видань на поточний рік.
 
За наслідками розгляду цієї заяви листом від 11 червня 2015 року № 01-1/7235 ПАТ «Полтаваобленерго» повідомило ОСОБА_1 про те, що однією з обов`язкових умов (критерієм) для надання творчої відпустки є успішне поєднання основної діяльності із творчою роботою, а враховуючи його тривалу відсутність на роботі, питання про надання творчої відпустки буде розглянуте після його виходу з лікарняного на роботу.
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 04 грудня 2015 року у справі № 553/4454/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року, визнано незаконною бездіяльність ПАТ «Полтаваобленерго» щодо ненадання творчої відпустки директору з правових питань ОСОБА_1 для написання монографії за його заявою від 28 травня 2015 року.
 
При розгляді вищевказаної справи судами встановлено, що з 05 січня 2015  року до 23 січня 2015 року ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці, а з 19 лютого 2015 року до 26 червня 2015 року - на лікарняному, з 27 червня 2015 року повинен був приступити до роботи, проте на роботу не вийшов. Наказ про відпустки підприємством не видавався, натомість 18 червня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Полтаваобленерго» про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання винести наказ про надання творчої відпустки, відшкодування моральної шкоди.
 
Вважаючи, що він перебуває у творчій відпустці, ОСОБА_1 вийшов на роботу 29 вересня 2015 року.
 
У цей же день ПАТ «Полтаваобленерго» видало наказ № 334 «Про проведення розслідування», яким до закінчення службового розслідування ОСОБА_1 позбавлено організаційно-розпорядчих функцій, канцелярії заборонено приймати від нього та на його адресу кореспонденцію, позбавлено права користуватися службовим автомобілем, відключено електронний зв`язок корпоративної комп`ютерної системи та телефон. 
 
Вважаючи такі дії роботодавця незаконними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
 
Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи від 31 серпня 2017  року № 3660, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса, ситуацією ненадання ОСОБА_1 роботодавцем творчої відпустки (дії якого були визнані судом неправомірними) та її наслідками ОСОБА_1 . завдано моральної шкоди, орієнтовний розмір грошової компенсації якої може становити 36 мінімальних заробітних плат. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права
 
Щодо вимог про визнання незаконним і скасування наказу про проведення службового розслідування
 
Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Відповідно до статті 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.
 
Проведення службових розслідувань здійснюється, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання працівниками посадових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело заподіяння значної матеріальної чи моральної шкоду підприємству, громадянинові, державі; у разі недодержання працівниками законодавства України; на вимогу працівника з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.
 
Рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником підприємства. Службове розслідування проводиться з відстороненням відповідного працівника від виконання його посадових обов`язків за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається керівником підприємства. Керівник підприємства, що призначив службове розслідування, контролює хід його проведення, забезпечує членів комісії всіма потрібними для нормальної діяльності умовами, документальними матеріалами. Особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право в будь-який момент узяти в ньому участь, пояснювати факти, робити заяви, подавати відповідні документи і порушувати клопотання про залучення нових документів, вимагати додаткового вивчення пояснень осіб, причетних до справи.
 
Установивши, що проведення службової перевірки згідно з наказом від 29 вересня 2015 року було зумовлене необхідністю з`ясування причин тривалої відсутності (3 місяці) позивача на роботі, що є правом роботодавця і не може вважатися порушенням прав і законних інтересів працівника, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки про відмову у визнанні незаконним і скасуванні оспореного наказу.
 
Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у зв`язку з наданням працівником 30 вересня 2015 року пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі протягом періоду із 30 червня 2015 року до 28 вересня 2015 року того ж дня (30 вересня 2015 року) розслідування мало бути закінчене, чого не було зроблено і що є підставою для скасування оспореного наказу, оскільки відповідно до змісту цього наказу розслідування проводилося з метою встановлення причин відсутності позивача на роботі протягом усього 2015 року (станом на день прийняття наказу), а не лише за вказаний ним у поясненні період. 
 
Щодо вимог про компенсацію моральної шкоди
 
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Європейський суд з прав людини зазначає, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BOLGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
 
Суди зробили правильні висновки про необхідність стягнення з товариства на користь позивача грошової компенсації моральної шкоди, оскільки внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача щодо ненадання творчої відпустки, факт чого був установлений у справі 553/4454/15-ц, ОСОБА_1 зазнав значних душевних страждань. 
 
Визначаючи розмір відшкодування, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував характер правопорушення, глибину душевних переживань, ступінь вини відповідача, а також висновки експертизи 31 серпня 2017 року № 3660, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз                 ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса.
 
Оскільки суди відмовили у визнанні незаконним і скасуванні наказу від 29  вересня 2015 року № 334, підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок прийняття даного наказу, немає.
 
Посилання касаційної скарги на неналежне врахування судами висновку судової експертизи у цій справі зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження апеляційного суду, який виклав детальні мотиви їх відхилення, та на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, висновків судів не спростовують.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 27 червня 2018 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. І. Журавель     Н. О. Антоненко     В. І. Крат