П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
19 червня2019 року
м. Київ
 
Справа № 806/235/16
Провадження № 11-469апп19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л.,  Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Пророка В. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» (далі - уповноважена особа Фонду, ПАТ «Дельта банк» відповідно) про визнання протиправними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року (судді Мацький Є. М., Євпак В. В., Шидловський В. Б.),
УСТАНОВИЛА:
У лютому2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:
- визнати протиправними дії та рішення уповноваженої особи Фонду щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» від 26 лютого 2015 року № 006-05706-260215, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та    ОСОБА_1 , та операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання вказаного договору;
- зобов`язати уповноважену особу Фонду надати Фонду додаткову інформацію щодо виплати відшкодування позивачу в розмірі 3000 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом Національного банку України становило 78 251 грн, за рахунок коштів Фонду за договором банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» від 26 лютого 2015 року.
Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 11 квітня 2016 року позов задовольнив.
Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував, провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Суд апеляційної інстанції, приймаючи таке рішення, дійшов висновку, що спір у справі повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки ПАТ «Дельта банк», з яким позивач уклав договір банківського вкладу, перебуває в процедурі ліквідації у зв`язку з визнанням його неплатоспроможним.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Позивач вважає, що спір у справі є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
На обґрунтування касаційної скарги наведено доводи, зокрема, про те, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки він не стосується банкрутства, а предметом оскарження в цьому позові є визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача, а саме щодо внесення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 16 червня 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, копії цієї скарги надіслано учасникам справи з установленням строку для подання заперечень на неї.
18 вересня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС.
На час розгляду справи учасники справи не подали заперечень (відзивів) на касаційну скаргу. 
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи щодо оскарження судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі міркування.
Як установлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2015 року ОСОБА_1 і ПАТ «Дельта банк» уклали договір банківського вкладу (депозиту) № 006-05706-260215 «Лояльний» в іноземній валюті, сума вкладу - 3000 доларів США, строком на 1 місяць - до 28 березня 2015 року з процентною ставкою 5,5 % річних. 
Постановою Правління Національного банку України від 2 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 2 березня 2015 року № 51 в ПАТ «Дельта банк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 3 березня по 2 червня 2015 року включно та призначено уповноважену особу Фонду - Кадирова В. В.
Комісією з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями ПАТ «Дельта банк», призначеної наказом уповноваженої особи Фонду від 16 вересня 2015 року № 813, виявлено правочини (договори) за вкладними операціями, що є нікчемними відповідно до пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VІ). 
Листом від 23 вересня 2015 року № 8821/2037 ОСОБА_1 повідомлено про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) від 26 лютого 2015 року
№ 006-05706-260215 відповідно до пункту 7 частини третьої статті 38 Закону
№ 4452-VІ.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язане з процесуальним законодавством.
Відповідно до статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (стаття 3 КАС).
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є характер спору. Публічно-правовим спором, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спір між учасниками публічно-правових відносин, що стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, або такий, що йому не суперечить. Спір є приватноправовим навіть у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Помилковим є застосування статті 17 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Відповідно до статті 3 Закону № 4452-VІ Фонд є не органом державної влади, а установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку.Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами. 
Згідно із частинами першою, другою статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Уповноважена особа Фонду формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.
Протягом трьох робочих днів (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-ІІІ), - протягом 20 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників (частина п`ята статті 27 Закону № 4452-VI).
Відповідно до пункту 6 розділу IIIПоложення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 9 серпня 2012 року № 14 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно, зокрема, зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування.
Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, якимнеобхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків. 
Частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.
Закони № 2121-ІІІ і № 4452-VI є основними правовими актами в регулюванні відносин щодо визнання банку неплатоспроможним.
Закриваючи провадження у цій справі, апеляційний суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 лютого 2015 року (справа № 826/2043/15).
Проте за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (справи № 910/12294/16, 910/24198/16, 910/17448/16), яка відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у згаданій вище постанові, такі правовідносини регулюються спеціальним Законом № 4452-VI і не підпадають під дію загального законодавства про банкрутство, а тому немає підстав для розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства з мотивів, викладених у зазначеній постанові.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами. Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року (справа № 820/11591/15).
Таким чином, помилковим є закриття провадження у справі в частині позовних вимог про: зобов`язання уповноваженої особи Фонду надати Фонду додаткову інформацію щодо виплати відшкодування позивачу в розмірі 3000 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом Національного банку України становило 
78 251 грн, за рахунок коштів Фонду за договором банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» від 26 лютого 2015 року.
Щодо законностізакриття провадження у справі в іншій частині позовних вимог Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
Згідно із частинами першою, другою та десятою статті 38 Закону № 4452-VI Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. 
За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону.  При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.
Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу чи рішення уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього Закону перевірка правочинів банку із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін відповідно до вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у справах № 910/12294/16, 910/24198/16 та 819/353/16.
Оскільки рішення про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органу управління банку, таке рішення не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), тому не можуть порушуватися будь-які права таких осіб унаслідок прийняття такого рішення. Таким чином, права позивача у цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами цього банку як юридичної особи.
Отже, встановлена правова природа такого рішення унеможливлює здійснення судового розгляду вимоги щодо його скасування, а тому позовна вимога про визнання протиправними дії та рішення уповноваженої особи Фонду щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» від 26 лютого 2015 року 
№ 006-05706-260215, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_1 , та операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання вказаного договору, не може бути розглянута в судовому порядку (в тому числі в господарських судах). 
Таким чином, закриття провадження в адміністративній справі в цій частині позовних вимог є правильним саме з наведених вище мотивів.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги скасовує судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передає справу повністю або частково для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Оскільки рішення суду апеляційної інстанції про непоширення юрисдикції адміністративного суду на справу щодо зобов`язання уповноваженої особи Фонду надати Фонду додаткову інформацію про позивача щодо виплати відшкодування в розмірі 3000 доларів США за рахунок коштів Фонду ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, то ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року в цій частині підлягає скасуванню, а справа - направленню до апеляційного суду для продовження розгляду.
Водночас зазначену ухвалу апеляційного суду в частині мотивів закриття провадження у справі за рештою позовних вимог слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про зобов`язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича надати Фонду гарантування вкладів фізичних осібдодаткову інформацію щодо виплати відшкодування ОСОБА_1 в розмірі 3000 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом Національного банку України становило 78 251 грн, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» від 26 лютого 2015 року 
№ 006-05706-260215, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та ОСОБА_1 ,- скасувати.
3. Справу в цій частині направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
4. Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 рокув частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про визнання протиправними дії та рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемним договорубанківського вкладу (депозиту) «Лояльний» від 26 лютого 2015 року
№ 006-05706-260215, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та ОСОБА_1 , та операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання вказаного договору, - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови; в решті рішення суду в частині цих позовних вимог залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко
Судді:                                         Н. О. Антонюк | О. Р. Кібенко |
Т. О. Анцупова | В. С. Князєв |
С. В. Бакуліна | Л. М. Лобойко |
В. В. Британчук | Н. П. Лященко |
Ю. Л. Власов | В. В. Пророк |
М. І. Гриців | О. М. Ситнік |
Д. А. Гудима | В. Ю. Уркевич |
В. І. Данішевська | О. Г. Яновська |
Ж. М. Єленіна | |