Постанова
Іменем України
 
29 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/34737/16-ц
провадження № 61-26365св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , до якої  приєдналась ОСОБА_6 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Піхур О. В. від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М., від 13 вересня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з жовтня 1991 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 лютого 2003 року. Під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка є їх спільною сумісною власністю. Питання щодо поділу майна подружжя не вирішувалось.
11 листопада 2003 року між ОСОБА_2  та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб.
У січні 2016 року вона звернулась до приватного нотаріуса за консультацією щодо укладення договору про поділ майна подружжя, під час якої вона дізналась, що 10 жовтня 2003 року ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_3 
Зазначала, що згоди на продаж спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, вона не надавала.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В. за реєстровим       № 7950 від 10 жовтня 2003 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня            2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_6 ,  та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В., зареєстровано в реєстрі за №7950.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_2 та позивачем за час шлюбу, є спільною власністю подружжя, ОСОБА_1 не надавала згоду на її відчуження шляхом укладання   ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки спірна квартира, яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відчужена останнім без згоди позивача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_6 подала заяву про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили, що джерелом набуття спірної квартири були спільні кошти подружжя. Крім того, суди не врахували, що відсутність згоди іншого з подружжя не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Також суди дійшли помилкового висновку про те, що позивач не пропустила строк позовної давності.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року задоволено клопотання ОСОБА_6 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 .
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12 червня 2019 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26 жовтня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
18 квітня 1996 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір укладений та зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстровим № 2740-1450.
 
25 квітня 1996 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану квартиру.
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 лютого 2003 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   розірваний, на підставі якого відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 30 жовтня 2003 року зареєстровано розірвання шлюбу, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 1030.
 
10 березня 2003 року між ОСОБА_4 , яка діяла на підставі доручення від імені ОСОБА_2 (продавець), та ОСОБА_8 (покупець) укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири.
 
11 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрований шлюб.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (стаття 225 ЦК Української РСР).
 
Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору         (стаття 47 цього Кодексу).
 
Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
 
Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
 
Відповідно до статей 22, 23 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
 
Крім того, відповідно до пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, який є предметом спору (далі - Інструкція) при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій, і особу громадянина, який підписався за нього. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина.
 
Пунктом 35 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 КпШС України).
 
Установивши, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_2 та позивачем за час шлюбу, є спільною власністю подружжя та те, що ОСОБА_1 не надавала згоду на її відчуження шляхом укладання договору купівлі-продажу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2003 року є недійсним.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не встановили джерело набуття спірної квартири, є безпідставними, оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що відсутність згоди іншого з подружжя не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним, з огляду на таке.
 
Так, у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі     № 6-533цс16, на яку посилається у касаційний скарзі ОСОБА_3 , міститься правовий висновок про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним за умови, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Разом із тим,  Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)  відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та                від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 та дійшла правового висновку про те, що положення частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України, які закріплюють право другого з подружжя оскаржити правочин вчинений щодо розпорядження спільним майном, вчинений без його згоди, не пов`язують наявність чи відсутність згоди іншого з подружжя на укладення договору, ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором.
Відсутність згоди співвласника на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним.
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що позивач пропустила строк позовної давності без поважних причин виходячи з такого.
 
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Стаття 257 та частина перша статті 261 ЦК України містять аналогічні за своїм змістом положення.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, установивши, що про оспорюваний договір купівлі-продажу позивачу стало відомо лише у січні 2016 року, а до суду із позовом вона звернулась у жовтні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, дійшов правильного висновку про те, що  строк звернення до суду з цим позовом позивач не пропустила.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 07 листопада 2017 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня               2017 року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , до якої приєдналась ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня               2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | Г. В. Кривцова   Б. І. Гулько   Д. Д. Луспеник