П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
26 червня 2019 року
м. Київ
Справа № 826/14764/17
Провадження № 11-271апп19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадженнякасаційні скарги  ОСОБА_1 та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича (далі - уповноважена особа, Фонд, ПАТ «Діамантбанк», Банк відповідно) на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року (судді Глущенко Я. Б., Кузьмишина О. М., Пилипенко О. Є.) у справі № 826/14764/17 за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи, Фонду про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити діїта
ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до уповноваженої особи, Фонду, в якому просив:
- визнати протиправними дії уповноваженої особи щодо неакцептування (невключення) до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк» (далі - Реєстр) вимог позивача на суму 12 млн грн;
- зобов`язати уповноважену особу акцептувати (визнати) кредиторські вимоги ОСОБА_1 на суму 12 млн грн як вимоги кредитора другої черги, внести зміни до Реєстру шляхом включення акцептованих вимог позивача на суму 12 млн грн як таких, що підлягають задоволенню у другу чергу, та подати зміни, внесені до Реєстру, на затвердження виконавчою дирекцією Фонду;
- зобов`язати Фонд затвердити зміни, що внесені до Реєстру, в частині включення кредиторських вимог ОСОБА_1 на суму 12 млн грн як вимог кредитора другої черги.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 20 липня 2017 року звернувся до уповноваженої особи із заявою про включення його вимог як кредитора до Реєстру, а 25 вересня 2017 року - із заявою про надання інформації щодо включення цих вимог до Реєстру. Листом від 25 жовтня 2017 року за № 1788/251/2л уповноважена особа повідомила його про відсутність підстав для включення заявлених ним вимог до Реєстру на підставі статті 49 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) у зв`язку з непідтвердженням заявлених вимог фактичними даними. Проте рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у справі № 752/3424/14-ц, яке набрало законної сили, зобов`язано ПАТ «Діамантбанк» повернути ОСОБА_1 його трудову книжку та стягнуто з Банку на його користь 12 млн 3 тис. 654 грн. Вказане судове рішення не виконано, а відтак наявна заборгованість ПАТ «Діамантбанк» та обов`язок Банка сплатити на користь позивача винагороду за виконання ним трудових обов`язків на посаді голови правління цього банку в розмірі 12 млн грн.На думку позивача, дії уповноваженої особи щодо неакцептування (невключення) до Реєстру його вимог суперечать приписам статей 49, 52 Закону № 4452-VI, статті 47 Кодексу законів про працю України, статей 1, 2, 5, 21 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР«Про оплату праці» та порушують гарантоване статтею 43 Конституції України право на отримання плати за працю.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 20 лютого 2018 року позов задовольнив частково: визнав протиправними дії уповноваженої особи щодо неакцептування (невключення) до Реєстру вимог ОСОБА_1 на суму 12 млн грн; зобов`язав уповноважену особу акцептувати (визнати) кредиторські вимоги позивача на суму 12 млн грн як вимоги кредитора другої черги, внести зміни до Реєстру шляхом включення акцептованих вимог позивача на суму 12 млн грн як таких, що підлягають задоволенню у другу чергу, та подати зміни, внесені до Реєстру, на затвердження виконавчою дирекцією Фонду. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 13 червня 2018 року скасував рішення суду першої інстанції та закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Не погодившись із зазначеною постановою суду апеляційної інстанції,  ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначив, що оскаржувану постанову ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку скаржника, між ПАТ «Діамантбанк» в особі уповноваженої особи та ОСОБА_1 немає будь-якого спору, що може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства. Цей спір виник безпосередньо з протиправних дій уповноваженої особи, яка проігнорувала судові рішення, рішення Державної виконавчої служби України та відхилила безспірні кредиторські вимоги позивача. Той факт, що відмова уповноваженої особи у включенні безспірних вимог ОСОБА_1 до Реєстру здійснена під час виконання делегованих Фондом як юридичною особою публічного права повноважень, свідчить про наявність між сторонами публічно-правових відносин, що є другим, окрім суб`єктного складу, критерієм для підсудності цього спору адміністративним судам. На підставі викладеного скаржник просить скасувати оскаржувану постанову, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Уповноважена особа також подала касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що суд апеляційної інстанції дослідив виключно питання щодо підвідомчості цієї справи судам адміністративної юрисдикції, у зв`язку з чим цей суд не дослідив докази та не заслухав пояснення представника відповідача та позивача щодо виконання або невиконання Банком рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у справі 752/3424/14-ц. Проте з мотивувальної частини оскаржуваної постанови апеляційного суду можна дійти висновку, що ПАТ «Діамантбанк» не було виконано вказане вище рішення, що не відповідає дійсності та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи. На підставі викладеного відповідач просить змінити мотивувальну частину оскаржуваної постанови у відповідній частині та викласти її у новій редакції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалами від 02 та 03 серпня 2018 року відкрив касаційні провадження за вказаними касаційними скаргами, а ухвалою від 13 березня 2019 року передав справу разом з касаційними скаргами на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв`язку з оскарженням позивачем судового рішення суду апеляційної інстанції з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 27 березня 2019 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників з огляду на практику Європейського суду з прав людини про доцільність розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01).
У відзиві на касаційну скаргу уповноваженої особи ОСОБА_1 зазначив, що відповідач не наводить жодного неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що може бути підставою відповідно до частини четвертої статті 351 КАС України для зміни мотивувальної частини судового рішення. Незгода уповноваженої особи з підставами позову, сформульованими позивачем, не може бути підставою зміни мотивувальної частини оскаржуваної постанови апеляційного суду, у якій суд лише передає їх зміст. У зв`язку з викладеним позивач просить відмовити в задоволенні касаційної скарги відповідача.
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_1 уповноважена особа, зокрема, зазначила, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації. Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договорів, уповноважена особа та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин. При акцептуванні або відхиленні вимог кредиторів уповноважена особа не виконує публічно-владні функції, а тому спори щодо акцептування вимог кредиторів повинні розглядатись за правилами господарського або цивільного судочинства (в залежності від суб`єктного складу учасників). У зв`язку з викладеним відповідач просить відмовити в задоволенні касаційної скарги позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційних скаргах доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення. 
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ОСОБА_1 перебував на посаді голови правління ПАТ «Діамантбанк» з 01 лютого 2006 року по 12 липня 2013 року.
Відповідно до рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затвердженого протоколом від 12 липня 2013 року № 165, винагорода ОСОБА_1 за період роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2012 року становить 2 млн грн за кожен рік роботи, всього - 12 млн грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у справі № 752/3424/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Діамантбанк» про зобов`язання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми позов задоволено частково: зобов`язано ПАТ «Діамантбанк» повернути ОСОБА_1 його трудову книжку; стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_1 12 млн 3 тис. 654 грн.
Згідно з рішенням Правління Національного банку України від 22 червня 2017 року № 394-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 23 червня 2017 року № 2663 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».
20 липня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про включення його вимог у розмірі 15 млн 419 тис. 345 грн 69 коп. до другої черги кредиторів.
Листом від 25 жовтня 2017 року за № 1788/251/2л уповноважена особа повідомила позивача про відсутність підстав для включення заявлених ним вимог до Реєстру. Підставою для відмови зазначено, зокрема, ту обставину, що 28 листопада 2014 року ПАТ «Діамантбанк» на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у справі № 752/3424/14-ц перерахував на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 суму 12 млн 3 тис. 654 грн., у зв`язку з чим рішення було виконане в повному обсязі.
Задовольняючи частково позовні вимоги   ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що оскільки рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у справі № 752/3424/14-ц позовні вимоги задоволено частково й судом зроблено висновок щодо трудового характеру договору про виплату винагороди, укладеного між ПАТ «Діамантбанк» і ОСОБА_1 12 липня 2013 року, то висновок позивача про віднесення вказаних вимог до другої черги кредиторів згідно зі статтею 52 Закону № 4452-VI є обґрунтованим. До того ж суд зазначив, що належним виконанням судового рішення є не просто зарахування коштів на рахунок стягувача, а й надання йому реальної можливості ними розпорядитися, враховуючи, що вказаний рахунок відкрито у ПАТ «Діамантбанк». Щодо посилання відповідача на факт звернення ОСОБА_1 27 червня 2016 року до Подільського районного суду міста Києва про стягнення з вказаного рахунку коштів, то вказана обставина лише свідчить про намагання позивача отримати можливість розпоряджатися власними коштами, а не про визнання ним виконання судового рішення. 
Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження в адміністративній справі, апеляційний суд керувався тим, що оскільки позивач оскаржує дії уповноваженої особи не як суб`єкта владних повноважень, а як органу управління банком, який здійснює заходи щодо збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів, а також ураховуючи суть спірних правовідносин, цей спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. За висновком суду апеляційної інстанції цей спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим вказаний висновок суду апеляційної інстанції з таких міркувань.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Як установлено судами попередніх інстанцій,  ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до уповноваженої особи, Фонду, направленим на включення його кредиторських вимог до Реєстру.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, в тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
На підставі частини п`ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб`єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.
Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені пунктом 3 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI.
Відповідно до частини першої статті 52 зазначеного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.
Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а заявлені  ОСОБА_1 вимоги випливають із зобов`язань банку за укладеними між ними договорами, уповноважена особа та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.
Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами першою та другою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частини перша статті 15 ЦК України).
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження в адміністративній справі, а також те, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, є правильним.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16 (провадження № 11-151апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16 (провадження № 11-441апп18) та від 23 січня 2019 року у справі № 816/214/16 (провадження 11-1291апп18).
Доводи касаційної скарги уповноваженої особи також не ґрунтуються на матеріалах справи. Зокрема, закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції не зазначав про встановлення факту невиконання Банком рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у справі № 752/3424/14-ц.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції прийнято з додержанням норм процесуального права, а правових висновків суду скаржники не спростували, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційні скарги ОСОБА_1 та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                  О. С. Золотніков 
 
Судді:                            Н. О. Антонюк                                                        В. С. Князєв
 
                                               Т. О. Анцупова                                                       Л. М. Лобойко
 
                                               С. В. Бакуліна                                                         Н. П. Лященко
 
                                               В. В. Британчук                                                     О. Б. Прокопенко
 
                                               Ю. Л. Власов                                                           В. В. Пророк
 
                                               М. І. Гриців                                                              Л. І. Рогач
 
                                               Д. А. Гудима                                                                       О. М. Ситнік
 
                                               В. І. Данішевська                                                  О. С. Ткачук
 
                                               Ж. М. Єленіна                                                         В. Ю. Уркевич
 
                                               О. Р. Кібенко                                                                       О. Г. Яновська