Постанова
Іменем України
 
12 червня 2019 року
місто Київ
 
справа № 361/5900/16-ц
провадження № 61-641св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Державне підприємство «Національні інформаційні системи»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Національні інформаційні системи» на рішення Апеляційного суду Київської області 
від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Верланова С. М., Приходька К. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У жовтні 2016 року Державне підприємство «Національні інформаційні системи»(далі - ДП «Національні інформаційні системи»)звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що згідно з актом приймання-передачі транспортного засобу від 09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 передав автомобіль начальнику транспортного відділу ОСОБА_2 . При цьому, будь-яких пошкоджень автомобіля у акті не зафіксовано, сторони засвідчили, що автомобіль перебуває у справному стані. Цього дня, 09 жовтня 2017 року, заволодівши зазначеним автомобілем без законних на те підстав, о 19 год. 00 хв., тобто в неробочий час, ОСОБА_1 потрапив у ДТП, у результаті чого автомобіль отримав механічні ушкодження, вартість відновлювального ремонту якого складає 40 073, 90 грн. За таких обставин, враховуючи те, що у відповідача на час скоєння ДТП були відсутні законні підстави для користування автомобілем, шкода завдана відповідачем не при виконанні трудових (службових) обов`язків має бути відшкодована ним у повному обсязі.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні та зазначив, що у день скоєння ДТП працівниками ДП «Національні інформаційні системи» здійснювалося святкування дня юриста. Згідно з графіком чергування цього дня, автомобіль марки Kia Ceed, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , визначено як черговий автомобіль. У зв`язку із наведеним, після закінчення урочистих подій, начальником служби безпеки ДП «Національні інформаційні системи» надано розпорядження ОСОБА_1 доставити черговим службовим автомобілем двох пасажирів за відповідними адресами. Саме під час виконання службових обов`язків автомобіль потратив у ДТП, у результаті чого отримав механічні пошкодження. Акт приймання-передачі транспортного засобу від 09 жовтня 2015 року, на який посилається позивач як на доказ того, що відповідач без законних підстав користувався автомобілем, є неналежним, оскільки не містить інформації щодо часу із зазначенням конкретної години та хвилин передачі відповідачем автомобіля, не свідчить про час виїзду та в`їзду в гараж. Крім того, такий акт між сторонами насправді не підписувався, тому не може бути взятий судом до уваги як доказ.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Національні інформаційні системи» відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 41 273, 90 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно з показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, та пояснень відповідача, графіків чергування на підприємстві не існувало, тому доводи відповідача про ненормований робочий день та чергування є безпідставними та недоведеними.
Покази свідків про існування чергування на підприємстві та, зокрема, чергування ОСОБА_1 в день вчинення ДТП, суд не взяв до уваги, оскільки такі обставини не можуть свідчити про ненормований робочий день, а лише про виконання особистих розпоряджень чи прохань керівництва після закінчення робочого часу, що не свідчить про виконання трудових обов`язків.
Наявність графіку чергування спростовується актом приймання-передачі транспортного засобу від 09 жовтня 2015 року, за яким відповідач (в день свого чергування) передав автомобіль начальнику транспортного відділу ОСОБА_2 акті, в графі «виявлення дефектів при огляді», зазначено, що «Сторони засвідчують, що транспортний засіб перебуває у справному стані, відповідно до Правил дорожнього руху». Одночасно, покази свідків про підписання таких актів в кінці місяця суперечать письмовим доказам, а тому оцінені судом критично.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Національні інформаційні системи» суму відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 5 042, 00 грн.
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції не встановив, які посадові обов`язки були у відповідача, кому він підпорядковувався, чиї розпорядження виконував. Саме від встановлення цих обставин залежало доведення підстав позову - завдання шкоди підприємству працівником не при виконанні трудових обов`язків. Втім, суд першої інстанції зосередився лише на дослідженні Колективного договору між Адміністрацією і Радою трудового колективну ДП «Національні інформаційні системи», якими встановлювалась тривалість робочого часу на підприємстві, час початку і закінчення роботи.
За висновками апеляційного суду, позивач не довів того, що на час вчинення ДТП відповідач самовільно, без погодження із керівництвом підприємства взяв автомобіль і використовував його в особистих цілях. Поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що відповідач не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за самовільне використання транспортного засобу, що також може свідчити про те, що такого самовільного заволодіння з боку відповідача не було.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «Національні інформаційні системи» просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
На переконання заявника, апеляційним судом неправильно застосовано норми статей 132, 134 КЗпП України, внаслідок чого ухвалено неправомірне рішення.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що згідно з умовами колективного договору між Адміністрацією і Радою трудового колективу ДП «Національні інформаційні системи» на 2015-2020 роки, зареєстрованого в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації 03 серпня 2015 року за № 204 (далі - КД-2015) для залучення працівника до роботи в неробочий час (у п`ятницю після 16-45 год.) адміністрації підприємства необхідно було прийняти низку організаційно-розпорядчих документів.
Будь-який графік роботи транспортного відділу, як і окремо взятого працівника цього відділу, на момент ДТП не складався, і відповідно уповноваженою особою не затверджувався і не погоджувався. Отже, залучення працівника до роботи в неробочий час, навіть попри наявність певних розпоряджень, згідно з умовами КД-2015 було можливе виключно за умови наявності на підприємстві затвердженого графіка чергування, дотримання встановленої КД-2015 процедури і особистого ознайомлення працівника з графіком чергування.
Відповідно до пункту 5.4 додатку № 4 КД-2015 працівникам підприємства забороняється залишатися на робочому місці після закінчення роботи за власною ініціативою. Проведення надурочних робіт має місце тільки у виключних випадках, передбачених чинним законодавством України, за письмовим наказом генерального директора.
Відповідач під час прийняття на роботу був ознайомлений з умовами колективного договору, в тому числі щодо правил внутрішнього трудового розпорядку, а тому не мав права використовувати службовий автомобіль після закінчення робочого часу за відсутності заздалегідь складеного графіку чергування, навіть попри наявність якихось усних вказівок.
Пунктом 10.5 статуту ДП «Національні інформаційні системи» (в редакції, яка діяла на момент ДТП) виробничі, трудові і соціальні відносини трудового колективу з адміністрацією підприємства регулюються колективним договором.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) , відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Наказом ДП «Національні інформаційні системи» від 08 вересня 2015 року № 271-К призначено ОСОБА_1 на посаду водія автотранспортних засобів транспортного відділу, про що свідчить запис у трудовій книжці відповідача та копія наказу.
Відповідно до Колективного договору від 03 серпня 2015 року № 204 між Адміністрацією і Радою трудового колективу ДП «Національні інформаційні системи» на 2015-2020 роки встановлено такий час початку і закінчення роботи і перерви для харчування та відпочинку для працівників: початок роботи - 09.00, перерва - 13.00-13.45, закінчення роботи: понеділок-четвер - 18.00, п`ятниця - 16.45.
Згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки Kia Ceed, д.н. НОМЕР_1 , на праві власності належить ДП «Національні інформаційні системи».
Зі змісту акта приймання-передачі транспортного засобу від 01 жовтня 2015 року встановлено, що начальником транспортного відділу ДП «Національні інформаційні системи» ОСОБА_2 передано ОСОБА_1 автомобіль Kia Ceed, д.н. НОМЕР_1 . У акті сторони погодили, що транспортний засіб перебуває у справному стані.
Відповідно до акта приймання-передачі транспортного засобу від 09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 передав начальнику транспортного відділу ОСОБА_2 згаданий автомобіль Kia Ceed, д.н. НОМЕР_1 . В акті сторони засвідчили, що на момент приймання-передачі транспортний засіб перебував у справному стані.
Згідно з копією довідки про ДТП, виданої відповідачу старшим інспектором ДПС з обслуговування м. Бровари та Броварського району, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Київській області Ковальовим В.В., 09 жовтня 2015 року о 19 год. 00 хв. на а/д Київ-Чернігів трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Kia Ceed, д.н. НОМЕР_1 . У результаті ДТП автомобіль отримав механічні ушкодження.
Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, складеного 07 жовтня 2016 року СПД ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту автомобіля Kia Ceed, д.н. НОМЕР_1 , після ДТП становить 40 073, 90 грн.
На підставі викладеного та враховуючи покази свідків, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем завдана матеріальна шкоди під час керування транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки в поза робочий час зі скоєнням дорожньо-транспортної пригоди.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За приписами частини першої, пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
За правилами частин першої-третьої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені статтею 134 КЗпП України, згідно із пунктом 7 частини першої якої, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків.
Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.
Таким чином, до працівника може бути пред`явлений позов підприємством, установою, організацією у випадку про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обов`язків.
Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять посадових обов`язків водія, при цьому враховано наступне.
Відповідач в судовому засіданні пояснював, що дорожньо-транспортна пригода відбулась під час виконання ним трудових обов`язків, хоча і поза звичайними межами робочого часу. Протягом робочого дня він виконував розпорядження як начальника транспортного відділу, так і диспетчера, механіка. Він як водій був закріплений за бухгалтерією, мав довіреність на представлення інтересів і відвозив документи до банку. Без відома диспетчера він не міг виїхати на маршрут, оскільки диспетчер знаходився на виході з підприємства. 09 жовтня 2015 року він залишився на роботі за межами робочого часу, оскільки на підприємстві святкували День юриста, і він мав виконувати вказівки керівництва щодо розвезення працівників. Того вечора відповідач виконував розпорядження начальника служби безпеки ОСОБА_5 , який направив його на залізничний вокзал зустріти невідому відповідачу особу і відвезти його в с. Літки. Під час цієї поїздки і сталась ДТП. Відповідач також пояснив, що зазвичай в кінці робочого дня автомобілі залишались на огородженому майданчику для паркування біля адміністративного корпусу під відео-наглядом. На вихідні дні автомобілі ставили на території ЖБК, який знаходився поряд і здавали під охорону. Ключі і документи від автомобілів водії здавали начальнику транспортного відділу.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що він на час ДТП займав посаду начальника транспортного відділу. ОСОБА_1 09 жовтня 2015 року залишили на чергуванні після закінчення робочого часу. Графіки чергування на підприємстві не складались, а були лише усні домовленості. Акти приймання-передачі автомобілів фактично підписувались в кінці місяця для проведення звітності. Ключі від автомобілів після закінчення робочого дня зберігалися в сейфі у ОСОБА_2
Аналогічні пояснення надав суду також свідок ОСОБА_6 
Апеляційний суд прийняв до уваги ту обставину, що пояснення відповідача в повній мірі підтверджуються поясненнями свідка, який був безпосереднім його керівником станом на 09 жовтня 2015 року.
Під час перегляду рішення апеляційного суду Верховний Суд враховує імперативне правило статті 138 КЗпП України про те, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Встановивши зазначені обставини, оцінивши письмові докази наявні у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент скоєння ДТП 09 жовтня 2015 року відповідач залишився на роботі поза межами робочого часу задля виконання своїх посадових функцій водія, а тому повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Під час розгляду справи позивач не довів суду тієї обставини, що відповідач неправомірно заволодів належним йому транспортним засобом та завдав шкоду не при виконанні трудових обов`язків.
Не заслуговують на увагу посилання заявника на відсутність низки організаційно-розпорядчих документів про залучення ОСОБА_1 до роботи в неробочий час у п`ятницю після 16-45 год, адже вони не спростовують вищенаведених висновків та встановлених апеляційним судом обставин, 
а можуть лише свідчити про недотримання роботодавцем умов КД-2015.
За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, апеляційний суд свої процесуальні дії належним чином обґрунтував, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.
Верховний Суд не встановив порушень апеляційним судом норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору по суті, оскільки судом оцінено докази за його внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Також під час розгляду справи не виявлено порушення апеляційним судом норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру («Пономарьов проти України», § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Державного підприємства «Національні інформаційні системи» залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

                                                                                                                        В. В. Яремко