Постанова
Іменем  України
 
24 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 546/501/16-ц
 
провадження № 61-34506 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,                Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2017 року у складі судді Горулька О. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання дій неправомірними, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку. 
Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2008 року між банком та              ОСОБА_7 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 200 000 грн, зі сплатою 15,00 % річних,    з кінцевим терміном повернення до 03 жовтня 2037 року.
03 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про іпотечний кредит між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , належний їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно            від 03 березня 2008 року.
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2010 року позов банку задоволено частково, у рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_1 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 шляхом його продажу банком з укладанням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання банку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
ОСОБА_1 у порушення положень вищевказаного іпотечного договору, без згоди банку, було зареєстровано у зазначеному предметі іпотеки неповнолітню - ОСОБА_2 , малолітнього - ОСОБА_3 ,     ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Таким чином, вищевказаними неправомірними діями ОСОБА_1 порушено права банку. 
З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд визнати дії ОСОБА_1 , щодо реєстрації у предметі іпотеки неповнолітньої - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітнього -                       ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства. Також просило позбавити права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та висилити з нього відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що преюдиційним рішенням апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2015 року у задоволенні позову банку про виселення відмовлено та встановлено, що реєстрація місця проживання неповнолітньої - ОСОБА_2 , малолітнього - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у предметі іпотеки відбулась після укладення іпотечного договору і у порушення статті 40 Закону України «Про іпотеку» вимога іпотекодержателя до останніх про добровільне виселення з предмета іпотеки не направлялась, реєстрацією відповідачів у спірному житловому будинку положення законодавства не порушено. 
При розгляді цієї справи встановлено, що банком також не дотримано положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та не направлено вимоги відповідачам про добровільне їх виселення з предмета іпотеки, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що преюдиційним судовим рішенням встановлено, що реєстрація місця проживання неповнолітньої - ОСОБА_2 , малолітнього - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у предметі іпотеки відбулась правомірно і після укладення іпотечного договору і у порушення статті 40 Закону України «Про іпотеку» вимога іпотекодержателя до останніх про добровільне виселення з предмета іпотеки не направлялась, реєстрацією відповідачів у спірному житловому будинку положення законодавства не порушено. Банком також не дотримано положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та не направлено вимоги відповідачам про добровільне виселення з предмета іпотеки. Крім того, предмет іпотеки придбано не за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого відсутні правові підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, порушено умови укладеного з банком іпотечного договору, оскільки без згоди іпотекодержателя зареєстровано у ньому членів сім`ї. Банком положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» не порушено, оскільки законодавством не передбачено направлення іпотекодержателем письмової вимоги особам, які проживають у предметі іпотеки, про добровільне звільнення житлового будинку при їх виселенні на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а вказані вимоги стосуються лише позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 546/501/16-ц з Решетилівського районного суду Полтавської області. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві. 
2.                 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщомешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Ураховуючи викладене, суди на підставі належим чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про те, що преюдиційним рішенням апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2015 року у задоволенні позову банку про виселення відмовлено та встановлено, що реєстрація місця проживання             неповнолітньої - ОСОБА_2 , малолітнього - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у предметі іпотеки відбулась після укладення іпотечного договору й такими діями ОСОБА_1 , як іпотекодавця, положення законодавства не порушено. 
Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини
Таким чином, вищевказані встановлені преюдиційним судовим рішенням обставини доказуванню не підлягають.
За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що спірне іпотечне майно придбано не за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого правові підстави для виселення відповідачів без наданні іншого постійного житла відсутні. 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року справа № 6-2947 цс 15, яка у подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові               від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження                         № 14-317 цс 18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання судів, як на підставу для відмови у позові, на ненаправлення банком відповідачам вимоги про добровільне виселення з предмета іпотеки (стаття 40 Закону України «Про іпотеку»), є неправильним, оскільки це стосується лише позасудового вирішення спору, але це не впливає на правильне вирішення спору. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня            2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        Г. В. Кривцова 
 
Д. Д. Луспеник