Постанова
Іменем  України
 
26 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 126/2354/16-ц
 
провадження № 61-21129 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,         Хопти С. Ф.,      
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідач -товариство з обмеженою відповідальністю «Осіївське»;
представник відповідача - Асауленко Наталія Олександрівна; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Осіївське» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Іващука В. А., Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Осіївське» (далі -                         ТОВ «Осіївське») про припинення договору оренди землі. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 березня 2007 року між             ОСОБА_3 та ТОВ «Осіївське» укладено договір оренди землі № 409, за умовами якого ОСОБА_3 передав в оренду ТОВ «Осіївське» на 15 років земельну ділянку площею 3,78 га, що знаходиться на території Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області, яка йому належала на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії  НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2012 року після смерті ОСОБА_3   вона успадкувала його майно, а саме: земельну ділянку, загальною площею 3,7798 га, що знаходиться на території Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області.Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. 
Зазначала, що у неї, як у власника успадкованої земельної ділянки, виникла необхідність у веденні особистого сільськогосподарського виробництва, що зумовлює використання земельної ділянки. На її вимогу припинити договір оренди землі ТОВ «Осіївське» відмовило, надавши відповідь від 04 грудня 2014 року № 230.
Вказувала, що після відкриття спадщини відповідач не звертався до неї, у відповідності до норм чинного законодавства України, з вимогами та пропозиціями про укладення договору оренди землі.
Вважала, що зазначені обставини є законною підставою для припинення договору оренди землі.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд припинити договір оренди землі від 20 березня 2007 року № 409, укладений між ОСОБА_3 та    ТОВ «Осіївське», та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Бершадського районного суд Вінницької області від 30 листопада  2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пунктом 38 договору оренди землі  від 20 березня 2007 року сторонами погоджено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.
Суд виходив з того, щоперехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи внаслідок її спадкування не є підставою для припинення договору оренди землі, оскільки разом із правом власності на земельну ділянку до спадкоємців переходять права та обов`язки за договором оренди, а тому відповідно до положень частини першої статті 770 ЦК України, статті 32 Закону України «Про оренду землі», договір не припинився і є дійсним.
Крім того, судом прийнято до уваги, що відповідач належним чином, відповідно до умов та у строки, передбачені договором, проводив розрахунки за користування земельною ділянкою, заборгованість по сплаті орендної плати станом на вересень 2016 року відсутня, що свідчить про виконання умов договору.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Бершадського районного суд Вінницької області від 30 листопада  2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Припинено договір оренди землі                від 20 березня 2007 року № 409, укладений між ОСОБА_3 та               ТОВ «Осіївське». Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що сторони визнали, що           20 березня 2007 року ОСОБА_3 підписував заздалегідь підготовлений товариством проект договору оренди землі з вже виконаними рукописними текстами, зокрема, з визначеною умовою договору щодо строку його дії на 15 років, яка не була окремо погоджена.  
Суд виходив з того, що умова договору про строк його дії на 15 років є несправедливою та посилався на те, що ОСОБА_3 на час укладення договору було 83 роки, а тому такий тривалий строк дії договору створює значний дисбаланс у правах і обов`язках сторін договору, зокрема, на шкоду орендодавцю. 
Суд зазначив, що відповідно до статті 6 Директиви 93/13/ЄС, якщо умова договору є несправедливою, вона не створює прав чи обов`язків для іншої сторони, тобто є недійсною, а договір діє без такої несправедливої умови.
При цьому, апеляційний суд визнав доведеною необхідність позивача у використанні земельної ділянки для власних потреб та ведення сільськогосподарського виробництва, що підтверджується купівлею нею трактора МТЗ-80, а також зверненням до ТОВ «Осіївське» про припинення договірних відносин. 
Також апеляційний суд посилався на істотні зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, що є підставою для розірвання договору відповідно до частини першої, другої статті 652 ЦК України.
Так, через престарілий вік та стан здоров`я ОСОБА_3 не мав можливості самостійно обробляти земельну ділянку, тоді як його спадкоємець - ОСОБА_1 такі можливості має. 
Таку зміну обставин суд визнав істотною, оскільки на момент укладання договору ОСОБА_3 не міг передбачити, що така зміна настане, вона зумовлена об`єктивними причинами і подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін та позбавило б нового орендодавця того, на що вона могла б розраховувати при здійсненні правонаступництва.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У березні 2017 року ТОВ «Осіївське» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування підстав припинення договору оренди землі, не навів фактів реального чи можливого порушення прав та обов`язків, взятих на себе орендарем, які б суперечили вимогам Закону України «Про оренду землі», а тому суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у задоволенні позову.
Зазначало, що в силу частини четвертої статті 32 Закону України               «Про оренду землі» та умов договору оренди землі від 20 березня 2007 року, а саме, п. 38 договору, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. 
Відповідно до частини першої статті 148-1 Земельного Кодексу України    (далі - ЗК України), до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Вважало, що дія договору оренди землі зі смертю спадкодавця            ОСОБА_3 не припинилася і в силу вищевказаних правових норм договір зберігає чинність для нового власника землі. 
Також зазначало, що необхідність ведення позивачем особистого селянського господарства не є підставою для припинення договору оренди землі. 
Вважало, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права та додержано норми процесуального права, висновок суду про відсутність будь-яких правових підстав для припинення договору оренди є  обґрунтованим та відповідає вимогам закону.
 
Доводи осіб, яка подали заперечення на касаційну скаргу 
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що з дня смерті ОСОБА_3 договір оренди землі           від 20 березня 2007 року не є чинним в силу частини четвертої статті 25 ЦК України.
Зазначала, що відповідач не звертався до неї, як до спадкоємця, згідно норм чинного законодавства України, з вимогами та пропозиціями про укладення договору оренди землі.
Вважала, що в даному спорі мають застосовуватись норми, визначені частиною другою статті 412 ЦК України, частиною другою статті 31 Закону України «Про оренду землі» та п. 36 договору оренди землі від 20 березня 2007 року, якими передбачено припинення договору оренди землі у випадках, встановлених законом, а тому посилання суду першої інстанції на п. 38 та частину четверту статті 32 Закону України «Про оренду землі» вказаного договору є помилковим. 
Вважала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права і тому законно скасовано апеляційним судом. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 126/2354/16-ц із Бершадського районного суду Вінницької області. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві     Осіяну О. М.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Осіївське» було укладено договір оренди землі № 409, за умовами якого ОСОБА_3 передав в оренду ТОВ «Осіївське» на 15 років належну йому на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 земельну ділянку площею 3,78 га, що знаходиться на території Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області. 
 
Державна реєстрація вказаного договору була проведена Бершадським районним відділом Вінницької регіональної Філії «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі зроблений запис від 20 березня 2007 року                       № 040783600456.
Пунктом 42 Договору передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
27 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Осіївське»було укладено
додаткову угоду до договору оренди землі від 20 березня 2007 року, згідно з якою збільшувалася орендна плата до 3 %, а також нормативно-грошова оцінка земельної ділянки. Додаткова угода була зареєстрована Бершадським районним відділом Держкомзему 04 квітня 2011 року                № 052048364000738.
16 лютого 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області Плахотнюк М. С., реєстровий № 07, яким своє майно заповідав ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2012 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , померлого  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із земельної ділянки, розміром 3,7798 га в межах згідно з планом, що знаходиться на території Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області.
05 листопада 2014 року було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 3,7798 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області.
03 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Осіївське» з проханням припинити договір оренди землі від 20 березня 2007 року № 409, на що отримала відмову від 04 грудня 2014 року № 230.
2.                Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ТОВ «Осіївське» підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону України «Про оренду землі»).
Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.
 
Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» визначені підстави припинення договору оренди, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено;  викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового 
відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в 
порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря,  засудження   його   до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону,   від   виконання укладеного договору оренди земельної 
ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем;  набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в   рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, 
укладених у рамках такого партнерства).
Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, 
передбачених законом. 
Частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» (у редакції від 20 грудня 2015 року) передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання  договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.
Частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» чинної редакції передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.
Відповідно до частини першої статті 148-1 ЗК України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
У пункті 36 договору оренди землі від 20 березня 2007 року № 409 передбачені підстави припинення договору шляхом його розірвання: за згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
Пунктом 38 цього договору передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. 
Встановивши, що сторонами договору не передбачена можливість його припинення у зв`язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до положень частини четвертої статті 32 Закону України «Про оренду землі» позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умова договору оренди  від 20 березня 2007 року в частині строку, на який його укладено, є несправедливою, а тому є недійсною, та посилався на зміну істотних обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, що є підставою для розірвання договору відповідно до частини першої, другої статті 652 ЦК України. При цьому апеляційним судом не враховано, що позивач не заявляла позовних вимог про недійсність окремих пунктів спірного договору, як і не заявляла позовних вимог про розірвання договору оренди з підстав частини першої, другої статті 652 ЦК України.
 
Апеляційний суд вищезазначених обставин не врахував, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції, яке відповідає обставинам справи і вимогам закону.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У частиніпершій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні касаційної скарги ТОВ «Осіївське» було сплачено 661,46 грн судового збору, що підтверджується доданим до касаційної скарги платіжним дорученням від 03 березня 2017 року № 7565, які підлягають стягненню із  ОСОБА_1 на користь відповідача, оскільки колегія суддів залишає у силі рішення суду першої інстанції, яким ОСОБА_1  було відмовлено у задоволенні позову.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Осіївське» задовольнити.
 
Рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року скасувати, рішення Бершадського районного суд Вінницької області             від 30 листопада  2016 року залишити в силі. 
 
Стягнути із ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Осіївське» судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 661 (шістсот шістдесят одної) гривні      46 (сорок шість) копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
О. М. Осіян
                                                                                                            
                                                                                                            Н. Ю. Сакара 
 
                                                                                                            С. Ф. Хопта