Постанова
Іменем України                                                          
 
01 липня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 693/490/16-ц
провадження № 61-21083св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року у складі судді Шимчика Р. В. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування предмета договору позички. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у грудні 2013 року між ним та ОСОБА_2 усно укладений договір позички, згідно з яким ОСОБА_2 отримала 14 листів покрівельного восьмихвильового азбестоцементного шиферу, який зобов`язалася повернути йому в травні 2014 року.
ОСОБА_2 не виконала свого зобов`язання, незважаючи на численні його нагадування про необхідність виконання договору позички. ОСОБА_2 категорично відмовляється повернути позичений шифер із посиланням на те, що вона нічого у нього не позичала.
 
Такими протиправними діями, які полягають у невиконанні відповідачем умов договору позички, йому заподіяно майнову шкоду в розмірі 1 820,00 грн, тобто за       14 листів шиферу, вартістю 130,00 грн за кожний.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд зобов`язати відповідача повернути йому 14 листів покрівельного восьмихвильового азбестоцементного шиферу, а при неможливості повернення стягнути з неї на свою користь вартість шиферу у розмірі 1 820,00 грн. 
 
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач дійсно позичала у нього шифер. 
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 рокута ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у задоволенні письмового клопотання від 29 червня 2016 року про виклик до суду свідка ОСОБА_3 , а також клопотань про виклик до суду свідків             ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які заявлені у судовому засіданні 05 квітня 2017 року.
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.
 
Судами встановлено, що згідно з висновком про результати розгляду заяви ОСОБА_1 , від 11 лютого 2015 року, складеного опероуповноваженим СКР Жашківського районного відділу Управління міністерства внутрішніх справ України лейтенантом міліції Осадчим В. С. під час перевірки встановлено, що у грудні 2013 року ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 . 12 листів хвильового шиферу та зобов`язувалася весною його повернути, але до теперішнього часу не повертає. Цей шифер ОСОБА_1 придбав у 2011 році за 960,00 грн. ОСОБА_2 пояснила, що дванадцять листів восьмихвильового азбестоцементного шиферу в ОСОБА_1 вона не брала, що може підтвердити її чоловік ОСОБА_7 . Також ОСОБА_2 зазначила, що з ОСОБА_1 вона перебуває в неприязних відносинах і він постійно зводить на неї наклепи. У цьому випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України. 
 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона приїжджала до ОСОБА_1 , щоб купити у нього пір`я. Коли вона перебувала у домоволодінні позивача, там ще була ОСОБА_9 Загавкала собака і ОСОБА_1 вийшов на двір. Прийшов якийсь хлопець із санками і забрав шифер. Як позивач пояснив згодом, це приходив син ОСОБА_2 за шифером, який він позичає останній. Самої ОСОБА_2 вона не бачила.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 827 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.
 
Частиною першою статті 828 ЦК України встановлено, що договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно.
 
Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (частина перша статті 836 ЦК України).
Згідно із статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.  Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
 
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанцій, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що із пояснень допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_8 неможливо встановити факт укладення між сторонами саме договору позички, а не виникнення будь-яких інших правовідносин, тоді як позивачем не надано інших доказів на підтвердження своїх вимог, що в силу приписів статті 60 ЦПК України 2004 року є його процесуальним обов`язком, дійшов обґрунтованого висновку про відсутності правових підстав для задоволення позову, у зв`язку із його недоведеністю.
 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у задоволенні письмового клопотання від 29 червня 2016 року про виклик до суду свідка ОСОБА_3 , є безпідставними з огляду на те, що 23 листопада 2016 року в судовому засіданні ОСОБА_1 відмовився від виклику вказаної особи, пояснивши це тим, що ОСОБА_3 є сином відповідача. Вказане підтверджується технічним записом судового засідання від 23 листопада 2016 року.   
 
Також у касаційній скарзі заявник посилається на незаконну відмову судом у задоволенні його клопотань про виклик до суду свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які заявлені ним у судовому засіданні 05 квітня 2017 року.
 
Відповідно до частини другої статті 136 ЦПК України 2004 року заява про виклик свідка має бути подана до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. 
 
Враховуючи те, що клопотання про виклик до суду свідка ОСОБА_5 заявлено позивачем після розгляду справи по суті, що підтверджується технічним записом судового засідання, тобто із порушенням строків передбачених частиною другою статті 136 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вказане клопотання.    
 
Посилання заявника на клопотання про виклик до суду свідка ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки із технічного запису судового засідання                                   від 05 квітня 2017 року вбачається, що позивач не заявляв клопотань щодо вказаної особи.   
 
Наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді: | О. В. Ступак
| І. Ю. Гулейков
| Г. І. Усик