П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
         
29 травня 2019 року
м. Київ
Справа № 214/822/17
Провадження № 14-222цс19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Лященко Н. П., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року (суддя Хомініч С. В.) та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року (судді Зубакова В. П., Барильська А. П., Бондар А. М.)
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИЛА:
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Фонд, уповноважена особа Фонду; АТ «Банк «Фінанси та кредит» відповідно), Фонду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Позов мотивував тим, що він є вкладником АТ «Банк «Фінанси та кредит». Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23 березня 2016 року задоволено його позов та стягнуто з АТ «Банк «Фінанси та кредит» 4114,31 євро, що складало 105848,19 грн, та 8119,98 доларів США, що складало 194928,69 грн. Однак виконавча служба відмовила йому у відкритті виконавчого провадження на підставі вищезазначеного рішення, оскільки на час звернення ОСОБА_1 до виконавчої служби вже розпочалася ліквідаційна процедура АТ «Банк «Фінанси та кредит». Позивач звертався до уповноваженої особи Фонду, однак йому було відмовлено у включенні його до реєстру кредиторів. Також позивач зазначив, що банк не повідомляв його про відкликання банківської ліцензії та запровадження ліквідаційної процедури, окрім того, неправомірно залишив його звернення без розгляду. 
З урахуванням зазначеногоОСОБА_1  просив суд:
- визнати протиправною відмову уповноваженої особи Фонду щодо включення його до реєстру кредиторів АТ «Банк «Фінанси та кредит», переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів у порядку, визначеному чинним законодавством; 
- визнати протиправним ненадання уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит» відповіді на звернення від 22 вересня 2019 року, від 25 листопада 2015 року та ін.; 
- зобов`язати АТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду визнати ОСОБА_1 . кредитором банку на загальну суму 300792,55 грн і включити його до реєстру вимог кредиторів четвертої черги (загального реєстру вкладників); 
- зобов`язати уповноважену особу Фонду надати Фонду додаткову інформацію про відшкодування ОСОБА_1 коштів за вкладом  відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23 березня 2016 року у справі № 210/834/15-ц.
В подальшому позивач неодноразово подавав доповнення до позовної заяви. 
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08 лютого 2018 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Ухвалу мотивовано тим, що у провадженні іншого суду - Окружного адміністративного суду м. Києва перебуває справа № 826/13286/16 зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17  квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08 лютого 2018 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що цей спір з приводу виконання відповідачами функцій з організації виплати відшкодування за вкладами є публічно-правовим та має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку із чим залишення позову ОСОБА_1 без розгляду не є порушенням права позивача на доступ до правосуддя та не порушує його право на захист.
У червні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що сторони та предмет позовів у справах № 826/13286/16 та №214/822/17 не є тотожними, а тому в суду не було підстав для залишення його позову без розгляду. Крім того, висновок апеляційного суду про належність розгляду цієї справи в адміністративному провадженні, на думку позивача, є помилковим.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 червня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року, відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 214/822/17 із Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
У липні 2018 року до касаційного суду надійшов відзив уповноваженої особи Фонду на касаційну скаргу, у якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили й перевірили, що аналогічний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав розглядається Окружним адміністративним судом м. Києва у справі № 826/13286/16.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2019 року справу призначено до розгляду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 03 квітня 2019 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил предметної юрисдикції. 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2019 року зазначену справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження, встановлених частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, залишив позов ОСОБА_1 без розгляду, оскільки тотожна справа знаходиться в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва.
Однак погодитися з такими висновками судів не можна, оскільки вони зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин справи, прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах.  
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. 
За вимогами частини першої статті 18 Закону Українивід 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних,господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала правові висновки щодо юрисдикційної належності спорів у подібних правовідносинах. 
Зокрема, спори стосовно права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першоїстатті 9 ЗаконуУкраїни від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовими і пов`язаніз виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такіспори повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 6 червня 2018 року у справах № 813/6392/15, № 818/377/16, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 та ін.).
Спори стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат також є публічно-правовими та належить до юрисдикції адміністративних судів (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 04 липня 2018 року № 461/519/17 та ін.).
Позовні вимоги не пов`язані з виплатою гарантованої державою суми відшкодування, а зумовлені невиконанням банком зобов`язань за договором депозиту щодо повернення суми вкладу, яка перевищує встановлений Законом № 4452-VI граничний розмір гарантованого державою відшкодування, та вимоги щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку за вкладом, сума якого перевищує встановлений Законом № 4452-VI граничний розмір гарантованого державою відшкодування, є приватноправовими та підлягають розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу спору. Належним відповідачем за такими вимогами є банк в особі уповноваженої особи Фонду на його ліквідацію, оскільки в таких правовідносинах уповноважена особа Фонду діє на виконання повноважень органів управління банку (див. правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/17365/15, від 16 січня 2019 року у справі № 761/4442/17, від 20 березня 2019 року у справі № 456/450/16 та ін.).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України касаційний суд за результатами розгляду касаційної скарги має правоскасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.
Однак, як убачається з матеріалів справи, позивач неодноразово подавав до суду доповнення до позовної заяви від 06 червня 2017 року (а. с. 66), від 09 серпня 2017 року (а. с. 97), які фактично є заявами про збільшення позовних вимог. Разом з тим з матеріалів справи неможливо встановити, чи були здійснені судом відповідні процесуальні дії (прийнято до розгляду чи відмовлено у прийнятті), визначені ЦПК України, після отримання таких заяв. Зокрема, в оскаржуваній ухвалі про залишення позову без розгляду не відображено, що позивач збільшував чи зменшував позовні вимоги, ухвали суду в письмовій формі із зазначених питань у матеріалах справи відсутні, як і журнали судових засідань та їх звукозапис. 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості зробити висновки як щодо юрисдикційності спору, так і щодо правильності залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки неможливо встановити, які саме позовні вимоги були прийняті судом до розгляду. 
Окрім того, і в прохальній частині первісної позовної заяви від 07 лютого 2017 року (а. с. 1, 2), і в заявах про збільшення позовних вимог від 06 червня 2017 року (а. с. 66) та від 09 серпня 2017 року (а. с. 97) містяться вимоги до АТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі уповноваженої особи Фонду, але у вступних частинах зазначених заяв АТ «Банк «Фінанси та кредит» відповідачем не зазначено, що свідчить про недотримання вимог процесуального закону щодо форми позовної заяви. Зазначене також залишилося поза увагою суду першої інстанції. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. 
Частиною шостою статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду і з`ясування всіх вищезазначених обставин від яких залежить правильність вирішення спору. 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду направляє справу для продовження розгляду, розподіл судових витрат буде здійснено за результатами її розгляду.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 141, 257, 258, 259, 400, 402-404, 409, 411, 416 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | | | Н. П. Лященко
Судді: | | Н. О. Антонюк | | В. С. Князєв
| | С. В. Бакуліна | | Л. М. Лобойко
| | В. В. Британчук | | О. Б. Прокопенко
| | Ю. Л. Власов | | В. В. Пророк
| | М. І. Гриців | | Л. І. Рогач
| | Д. А. Гудима | | О. М. Ситнік
| | Ж. М. Єленіна | | В. Ю. Уркевич
| | О. С. Золотніков | | О. Г. Яновська