Постанова
Іменем України
 
19 червня 2019 року
місто Київ
 
справа № 757/48758/15-ц
провадження № 61-14480св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача 
ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») про розірвання договору фінансового лізингу та стягнення сплачених коштів у розмірі 44 000, 00 грн.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 07 грудня 2015 року між сторонами укладений договір фінансового лізингу № 002781, за умовами якого ОСОБА_1 мав отримати транспортний засіб марки/моделі Renault Duster (Expression 1.5D) за визначеною договором ціною 17 460, 32 дол. США, що еквівалентно 440 000, 00 грн.
На виконання умов договору позивач 07 грудня 2015 року сплатив 44 000, 00 грн.
Зазначаючи, що відповідач не виконав умов договору і не передав в обумовлений строк предмет лізингу та посилаючись на правила 
статей 4, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 652 ЦК України, позивач просив ухвалити рішення про розірвання договору фінансового лізингу від 07 грудня 2015 року № 002781, зобов`язати відповідача повернути 44 000, 00 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відзив на позов не надходив.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 07 грудня 2015 року № 002781, укладений між ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» та ОСОБА_1 Стягнуто з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 44 000, 00 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що станом на дату укладання договору фінансового лізингу відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Також суд першої інстанції зробив висновок, що оскаржуваний правочин вчинений із застосуванням нечесної підприємницької практики та без нотаріального посвідчення правочину.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року скасовано, ухвалено нове. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що позивач не надав до суду доказів наявності обставин, з якими закон пов`язує можливість розірвання договору фінансового лізингу, не встановлено таких і судом. Сторони досягли згоди про розірвання договору в позасудовому порядку та за умовами, передбаченими цим договором, тому вимоги про розірвання договору за рішенням суду задоволенню не підлягають. З цих підстав не підлягають задоволенню і похідні вимоги ОСОБА_1 про застосування наслідків розірвання договору шляхом стягнення із відповідача на користь позивача 44 000, 00 грн, сплачених позивачем за цим договором. При цьому ОСОБА_1 не позбавлений права заявляти про недійсність такого правочину і з цих підстав вимагати повернення сплачених ним грошей, проте таких вимог у цьому провадженні позивач не заявляв.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у жовтні 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року та залишити в силі заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд прийняв до розгляду апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили та оскаржуваним рішенням скасував його. На переконання заявника, апеляційний суд неправильно застосував положення статей 229, 230 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів».
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 27 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року 
№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 грудня 2015 року між ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» та ОСОБА_1 укладений договір фінансового лізингу № 002781, за яким ОСОБА_1 мав отримати транспортний засіб марки/моделі Renault Duster (Expression 1.5D) за визначеною договором ціною 17 460, 32 дол. США, що еквівалентно 440 000, 00 грн. 
На виконання умов цього договору ОСОБА_1 07 грудня 2015 року сплатив 44 000, 00 грн.
18 грудня 2015 року ОСОБА_1 заявив про розірвання договору, про що подав до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» письмову заяву. 
ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» листом від 12 січня 2016 року № 1272 погодився з претензією позивача щодо розірвання договору і визнав такий договір розірваним з 24 грудня 2015 року, проте відмовив у поверненні платежу з посиланням на пункт 12.1 договору лізингу. 
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд виходить з того, що правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору, укладеного з урахуванням правил статті 628 ЦК України.
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що сторони договору лізингу досягли згоди щодо його розірвання в позасудовому порядку, а тому вимога про розірвання договору та похідна вимога про стягнення коштів у зв`язку з розірванням договору не підлягають задоволенню.
Верховним Судом з`ясовано, що судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що зазначений договір, про розірвання якого позивач повідомив відповідача, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, хоча судом першої інстанції вірно визначено, що зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі, ознаки договору найму транспортного засобу.
Під час ухвалення рішення Верховний Суд керувався положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв`язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому суд також зобов`язаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п`ятою статті 216 ЦК України. 
Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
В оцінці доводів та заперечень сторін Верховний Суд вважав обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норм статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не надавши оцінки відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховний Суд не встановив підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов`язковим у цій справі.
Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги та заперечення позивача на її спростування, за висновком Верховного Суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до спірних правовідносин.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, Верховний Суд зробив висновок про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалення нового про часткове задоволення позову, стягнення адміністративного платежу на користь заявника.
Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, Верховний Суд врахував, що у справі, що переглядається, ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є саме застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення адміністративного платежу, сплаченого ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» за нікчемним правочином.
Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки Верховний Суд зробив висновок про належну суму до стягнення з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» лише в межах адміністративного платежу, що складає 44 000, 00 грн, а також, враховуючи, що позивачем під час подання позову не сплачено судовий збір, то з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанціїв розмірі 974, 40 грн, а також 1 169, 28 грн судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 суму адміністративного платежу у розмірі 44 000, 00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в дохід держави судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 974, 40 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в дохід держави судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 169, 28 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                                      С. О. Погрібний

                                                                                                                      Г. І. Усик

                                                                                                                      В. В. Яремко