Постанова
Іменем  України
 
10 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 382/602/16-ц
провадження № 61-23614св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Яготинська міська рада Київської області,
треті особи: Яготинська міська рада Київської області, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Яготинської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є вона.
Посилаючись на те, що у встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа, а саме оригіналу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеного 23 червня 1995 року Яготинською державною нотаріальною конторою, вона позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкове майно, просила встановити факт належності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.
У подальшому ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги і просила, крім іншого, визнати за нею право власності на автомобіль ГАЗ-3110 ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, кузов №  НОМЕР_2 , шасі №  НОМЕР_3 , двигун №  НОМЕР_4 .
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його дочка ОСОБА_1 Спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_4 була його рідна сестра ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У встановлений законом строк ОСОБА_6 спадщину прийняла, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є вона - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Посилаючись на те, що ОСОБА_6 за життя ОСОБА_4 впродовж тривалого періоду доглядала останнього, готувала йому запаси продуктів харчування, прала білизну та одяг, водила на прогулянки, домовлялась із сусідами про надання йому необхідної допомоги у повсякденному житті, сплачувала борги за комунальні послуги та несла інші витрати на його утримання, а ОСОБА_1 з моменту набуття повноліття та до дня смерті ОСОБА_4 не надавала коштів на його лікування та утримання, просила на підставі частини четвертої статті 1224, частини другої статті 1259 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та визнати за нею, ОСОБА_2 , право на спадкування після смерті ОСОБА_4 разом зі спадкоємцями першої черги.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 19 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ГАЗ-3110 ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, кузов №  НОМЕР_2 , шасі №  НОМЕР_3 , двигун №  НОМЕР_4 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відмовляючи в частині вимог про встановлення факту, а також в частині визнання права власності до Яготинської міської ради, суд виходив з того, що Яготинська міська рада за цим позовом є неналежним відповідачем, а право власності ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 червня 1995 року, таке право власності відповідно до вимог частини другої статті 548 ЦК УРСР належало йому з часу відкриття спадщини і ніким не оспорювалось. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено тих обставин, що спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, ОСОБА_2 не може за рішенням суду отримати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, оскільки права і обов`язки до ОСОБА_2 переходять тільки ті, які на момент смерті належали її матері ОСОБА_6 , однак вона за життя позов про усунення від спадкування ОСОБА_1 не подавала.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У квітні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не надав оцінку її доказам стосовно незадовільного стану здоров`я ОСОБА_4 починаючи з 2006 року. Зазначає, що вона та її матір ОСОБА_6 впродовж тривалого часу несли витрати на утримання ОСОБА_4 , доглядали за ним та вчиняли всі необхідні дії щодо його лікування, матеріального забезпечення, утримання та поховання, що підтверджується відповідними квитанціями та довідками. Водночас його дочка ОСОБА_1 не надавала допомоги на лікування та утримання батька, не провідувала його і навіть не вжила заходів, пов`язаних з його похованням. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції, не зважаючи на подану її представником заяву про перенесення розгляду справи на інший день, розглянув справу, чим порушив її право на правову допомогу.  
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять: 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль ГАЗ-3110 ЗНГ, номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, кузов №  НОМЕР_2 , шасі №  НОМЕР_3 , двигун №  НОМЕР_4 . 
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його діти.
Спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_4 була його рідна сестра ОСОБА_6
У встановлений законом строк донька ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Інші діти ОСОБА_4  із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались, на час смерті спадкодавця постійно з ним не проживали, на спадщину не претендують, що не оспорюється сторонами у справі.
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є її діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в установлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.
ОСОБА_1 не може реалізувати своє право на спадщину після смерті батька, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно та відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, що не оспорюється сторонами у справі та підтверджується листом нотаріуса.
Також встановлено, що ОСОБА_4 за життя хворів, у 2006 році він переніс інфаркт, з 28 грудня 2006 року до 31 грудня 2007 року йому виплачувалась пенсія як особі з інвалідністю другої групи, у січні 2009 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті 
(стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті , той з подружжя, який його пережив та батьки.
Згідно зі статтею 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Відповідно до вимог частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Для правильного застосування у цій справі положення частини п`ятої статті 1224 ЦК України суду необхідно установити, чи був спадкодавець у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, чи знав відповідний спадкоємець про указаний стан спадкодавця та чи потребував останній допомоги саме від такого спадкоємця. Крім того, підлягають урахуванню також обставини щодо існування у спадкоємця можливостей надавати необхідну допомогу спадкодавцю.
Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями цієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
За змістом указаної норми закону при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.
Підставами для задоволення такого позову є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріальне вираження: прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення вищезазначених дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
У частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зазначена сукупність умов необхідна, оскільки це передбачено частиною другою статті 1259 ЦК України, і зміна черговості одержання права на спадкування - це виняток із правила черговості, що застосовується лише при доведеності всіх наведених вище умов.
Встановивши, що ОСОБА_2 не довела факту перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та не надала належних доказів того, що ОСОБА_1 свідомо ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Доводи ОСОБА_2 про те, що вона та її мати тривалий час опікувались спадкодавцем, приносили йому продукти харчування, водили на прогулянки, сплачували за нього борги, не може бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування у розумінні частини другої статті 1259 ЦК України.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив право заявника на правову допомогу, оскільки розглянув справу, незважаючи на клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідно до частини першої статті 305 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи за клопотанням сторони лише у разі визнання зазначених причин неможливості явки у судове засідання поважними. Колегія суддів апеляційного суду вважала за можливе розглянути справу за відсутності позивача за зустрічним позовом та його представника, виходячи з недоведеності поважності причин неявки в судове засідання.
Такий висновок апеляційного суду є правильним. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 завчасно була повідомлена про дату розгляду справи в суді апеляційної інстанції, мала можливість скористатися своїми процесуальними правами, зокрема на правову допомогу. Клопотання про відкладення розгляду справи представник ОСОБА_2 подав у день судового засідання без посилання на необхідні докази неможливості явки в судове засідання.
Крім того, заявник у касаційній скарзі не посилається на те, яким чином неявка її представника вплинула на вирішення справи.
Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, зміст судового рішення відповідає вимогам статей 213 - 215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Яготинського районного суду Київської області від 19 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року. Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення Яготинського районного суду Київської області від 19 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року підлягає поновленню.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то за правилами статті 141 ЦПК України розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, частиною третьою статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Яготинського районного суду Київської області від 19 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак 
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
В. В. Яремко