ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року 
м. Київ
Справа №  927/4/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державного підприємства "Корюківське лісове господарство"

на постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Дикунська С.Я., судді - Жук Г.А., Мальченко А.О.)
від 16.04.2019, 

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" 
до Державного підприємства "Корюківське лісове господарство",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Каргологістик", 2) СЧ "Пролісок" СРЛ (SC "Prolisok" S.R.L.)
про стягнення 728 460,48 грн, 

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2017 року до Господарського суду Чернігівської області звернулось ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниці» з позовом до ДП «Корюківське лісове господарство» про стягнення плати за користування вагонами у сумі 526 255,56 грн, збору за зберігання вантажу у вагонах у сумі 201765,72 грн та збір за телеграфне повідомлення у сумі 439,20 грн. 

Позовні вимоги обґрунтовані несплатою відповідачем понесених залізницею додаткових витрат у зв'язку затримкою вантажу відповідача на станції «Роздільна-Сортувальна» на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 05.01.2017 у справі № 522/312/17-к, якою надано дозвіл на проведення обшуку залізничних вагонів, зокрема №№68506385, 67861955, 60603743, з метою виявлення та вилучення ділової деревини (кругляк) хвойних порід, експорт якої з 01.01.2017 заборонений.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, господарський суд дійшов висновків про відсутність підстав для стягнення з ДП «Корюківське лісове господарство» витрат, пов'язаних із затримкою вагонів, тому що така затримка була здійснена не з вини відправника.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2019 рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2018 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниці» задоволено. 

Стягнуто з ДП «Корюківське лісове господарство» на користь ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» плату за користування вагонами в сумі 526 255,56 грн, збір за зберігання вантажу у вагонах в сумі 201765,72 грн, збір за телеграфне повідомлення в сумі 439,20 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги про стягнення нарахованих залізницею платежів за затримку вагонів та додаткові послуги, надані залізницею у зв'язку зі здійсненням митного контролю вантажу, заявлені до відповідача, є обґрунтованими, оскільки відповідно до чинного законодавства саме відповідач, як відправник вантажу зобов'язаний внести плату за користування вагонам, зберігання вантажу під час затримки вагонів, надіслання повідомлення про затримку вантажу, оплатити залізниці здійснені нею під час митного контролю операції. Факт затримки вагонів та факт здійснення залізницею операцій, необхідних для здійснення митного контролю, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема актами загальної форми ГУ-23, які за формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, та сторонами не заперечується. 

ДП «Корюківське лісове господарство» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Підставами для скасування постанови апеляційної інстанції відповідач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Стверджує, що ДП «Корюківське лісове господарство» не замовляло залізничних вагонів №№68506385, 67861955, 60603743 в ПАТ «Українська залізниця»  і не брало на себе жодних зобов'язань з оплати таких перевезень. Платником у спірному перевезенні є TOB «Каргологістик» на замовлення SC «Prolisok» S.R.L., покупця вантажу.

Окрім того, за твердженнями відповідача, поставка товару згідно з контрактом №3/16-КР від 19.01.2016, укладеним між відповідачем та SC «Prolisok» S.R.L., здійснювалась на умовах FCA склад ДП «Корюківське лісове господарство» згідно з Інкотремс 2000, відповідно до яких після здійснення завантаження вагону (поставки товару на умовах FCA - Корюківка) всі витрати, крім митних, несе покупець товару, як його власник. Вказує, що підставою затримки вагону з деревиною стало клопотання слідчого, задоволене ухвалою Приморського районного суду міста     Одеси від 05.11.2017 у справі №522/312/17-к, а тому, починаючи з 05.11.2017, до вказаного товару застосовуються норми і процедури, встановлені кримінально-процесуальним законодавством України щодо речових доказів, а не норми Митного кодексу України. 

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає постанову апеляційного суду законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін. Зазначає, що за приписами Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, обов'язок зі сплати провізних платежів та неустойок покладено на вантажовідправника. Затримка вагонів на підставі ухвали слідчого судді про обшук і арешт вагонів та вантажу не є підставою, яка звільняє відправника від внесення платежів за період простою вагонів. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, 19.01.2016 між ДП «Корюківське лісове господарство» (продавець) та фірмою-нерезидентом SC «Prolisok» S.R.L. (покупець) укладено контракт №3/6-КР, за умовами п. 1.1 якого (з урахуванням доповнення №5 від 01.06.2016) продавець продає та відвантажує, а покупець купує і приймає в цілому дрова паливні хвойних порід (сосна, ялинка) і березу на умовах FCA (зі складу ДП «Корюківське лісове господарство» Україна)  відповідно Інкотермс 2010.

На виконання вимог вищевказаного контракту ДП «Корюківське лісове господарство» здійснило відвантаження лісопродукції в залізничні вагони №№68506385, 67861955, 60603743, надані ТОВ «Каргологістік» на замовлення фірми SC «Prolisok» S.R.L., оформило митні декларації ЕК10АА 102070002/2016/232148, ЕК10АА 102070002/2016/232149 та залізничні накладні ЦІМ/СМГС №№ 454520, 454512, 454777, відповідно до яких відправником вказано ДП «Корюківське лісове господарство», 15300, Чернігівська область, м. Корюківка, вул. Індустріальна, 40, Україна; одержувачем - СЧ Пролисок С.П.Л., Сучавська область, смт. Шкея, вул. Гуморулуй, 39, Румунія.

Тобто, міжнародне перевезення вантажу у спірних правовідносинах у цій справі було оформлене двома уніфікованими накладними ЦІМ/СМГС. 

На підставі п. 2 ст. 338 Митного кодексу України працівниками Чернігівської митниці ДФС проведено митні огляди вагонів №№68506385, 67861955, 60603743, про що складено акти огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 29.12.2016.

Відповідно до експертних висновків Чернігівської регіональної торгово-промислової палати Торгово-промислової палати України ЧК-662 від 28.12.2016 та ЧК-663 від 28.12.2016 в технічно справні вагони фактично завантажено дрова паливні хвойних порід (сосна) діаметром 8-30 см, довжиною 400 см, загальним об'ємом 108,32 куб.м, зокрема у вагон №67861955 - 54,09 куб.м, вагон № 60603743 - 54,23 куб.м, а також у вагон №68506385 завантажено дрова паливні хвойних порід (сосна) діаметром 8-35 см, довжиною 400 см, об'ємом 53,48 куб.м. Згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньо-економічної діяльності деревина паливна хвойних порід (сосна) діаметром 8-30 та 8-35 см, довжиною 400 см класифікується у товарній підкатегорії 4401 10 00 00. За  якісними показниками лісоматеріали відповідають дровам паливним за ГОСТ 3243-88 «Дрова. Технічні умови», які використовуються  як паливо та які не можна використовувати  як технологічну сировину.

За клопотанням слідчого СУ ГУНП в Одеській області Борисова В.І. у рамках кримінального провадження №42016230000000238 від 15.09.2016 за ознаками кримінальних порушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України (за фактом виготовлення та видачі сертифікатів про проходження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів та підробних товарно-транспортних накладних з метою здійснення експортних операцій з реалізації половника сосни, що спричиняє знані збитки державі) Приморським районним судом міста Одеси було винесено ухвалу у справі №522/312/17-к (1-кс/522/350/17) від 05.01.2017, та надано дозвіл на проведення обшуку, зокрема, залізничних вагонів №№ 68506385, 67861955, 60603743 на залізничній станції «Роздільна-Сортувальна» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з метою виявлення та вилучення ділової деревини (кругляк) хвойних порід, експорт якої з 01.01.2017 заборонений.

Для засвідчення факту затримання вагону працівниками станції «Роздільна-Сортувальна» був складений акт загальної форми №2/П від 06.01.2017.

Про факт затримки вагонів направлено на адресу станції відправлення «Корюківка» телеграму №138 від 06.01.2017 та на адресу станції «Щорса» телеграму №137 від 06.01.2017.

02.03.2017 також направлено телеграму №84 на адресу станції «Корюківка» та телеграму № 83 на адресу станції «Щорса» про вжиття станцією відправлення заходів для врегулювання питання між відправником та контролюючими органами щодо відправлення затриманих вагонів.

01.06.2017 на адресу філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» надійшов лист від слідчого управління ГУ Національної поліції в Одеській області №4/7575 від 31.05.2017, яким повідомлено, що в ході досудового розслідування в кримінальних провадженнях №42016230000000238 та №1201716000000023 з метою встановлення осіб, причетних до скоєння правопорушення, накладено арешт на 88 вагонів, зокрема, №№ 68506385, 67861955, 60603743, та прохання з метою недопущення вивозу за межі України вагонів направити зазначені вагони на станцію «Одеса-Застава-1» Одеської залізниці одержувачу ТОВ «Віматекс».

01.06.2017 на адресу філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» надійшов лист ТОВ «Віматекс» №54-17 від 31.05.2017 про готовність прийняття зазначених вагонів на свою адресу та гарантування оплати залізничного тарифу.

21.06.2017 вагони №№ 68506385, 67861955, 60603743 були переадресовані на адресу ТОВ «Віматекс», що підтверджується наказами на переадресування вагонів №313 від 21.06.2017 та №315 від 21.06.2017.

Затримка вагонів на станції «Роздільна-Сортувальна» засвідчена актами загальної форми № № 34, 36 від 21.06.2017.

З огляду на відмову відповідача від оплати вартості користування вагонами, зберігання вантажу у вагонах, телеграфного повідомлення, понесення яких залізницею було зумовлено затримкою вагонів на підставі ухвали Приморського районного суду міста     Одеси від 05.11.2017 у справі №522/312/17-к, позивач і звернувся з позовом у цій справі.

Спірні правовідносини у цій справі за своєю правовою природою є правовідносинами з надання послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів залізницею, їх зберіганням, у зв'язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми спеціального національного законодавства, зокрема норми міжнародних договорів, які встановлюють порядок перевезення вантажів залізничним транспортом.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють зокрема вантажний залізничний транспорт. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Законодавство про залізничний транспорт загального користування складається із законів України "Про транспорт", "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України (частини 1 статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт").

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом визначені Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Відповідно до частини 1 статті 10 Цивільного кодексу України, чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України.

Отже, спірні правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються як законами та підзаконними актами України, так і міжнародними договорами, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, які є частиною національного цивільного законодавства України.

Україна є учасницею двох міжнародних угод, які регулюють діяльність у сфері перевезення вантажів залізничним транспортом, а саме Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС), до якої Україна приєдналась 05.06.1992 та Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ), до якої Україна приєдналась 05.06.2003. 

Зазначені міжнародні договори поширюють свою дію на різні ділянки української залізниці, у зв'язку з чим слід розмежовувати сферу їх застосування. У вирішенні зазначеного питання слід виходити з такого.

Аналіз статей 1 та 3 Розділу І "Загальні положення" Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення свідчить про те, що до сфери застосування Угоди входять усі перевезення вантажів у прямому міжнародному залізничному сполученні між вказаними у другому параграфі статті 3 Угоди станціями, за накладними СМГС та лише по мережі залізниць - країн-учасниць Угоди. 

Щодо сфери застосування КОТІФ на ділянки української залізниці слід зазначити, що Конвенція об'єднує в собі Єдині правила до договору про міжнародне залізничне перевезення пасажирів і багажу (ЦІВ, Додаток А до Конвенції) та Єдині правила до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (ЦІМ Додаток В до Конвенції).

Сфера дії Конвенції та, зокрема Єдиних правил ЦІМ, до перевезень вантажів у прямому міжнародному залізничному сполученні між державами учасницями Конвенції за накладними ЦІМ, є обмеженою лініями залізниць України, включених у перелік залізничних ліній ЦІМ, та регулюється параграфом 6 статті 1 Єдиних правил ЦІМ. Відповідно сфера застосування Конвенції розповсюджується не на всю залізничну інфраструктуру України, а лише на чітко визначені межі ліній залізниці.

Отже, відповідно до інформації, що міститься на офіційному сайті Міжурядової організації з міжнародних залізничних перевезень (ОТІФ), щодо списку залізничних ліній України (List of railway lines Ukraine) з урахуванням останніх змін станом на 12.12.2017, під дію правових положень КОТІФ підпорядковуються транзитні лінії залізниці з шириною колії 1435 мм та 1520 мм, розміщені на території України, а саме на ділянках: 
- державний кордон з Румунією: ст. Халмеу (Румунія)/Дякове - Батьове, державний кордон зі Словаччиною: Чоп/Чиерна над Тисоу (Словаччина) (ш.к. - 1435 мм);
- державний кордон з Венгрією: Чоп/Захонь (Венгрія) (ш.к. - 1435 мм);
- державний кордон зі Словаччиною: Матовце (Словаччина)/Ужгород (ш.к. - 1520 мм);
- державний кордон з Румунією: Халмеу (Румунія) - Дякове (ш.к. - 1520 мм);
- державний кордон з Румунією: Дорнешть (Румунія)/Вадул-Сірет (ш.к. -            1435 мм);
- державний кордон з Румунією: Дорнешть (Румунія)/Вадул-Сірет (ш.к. -          1520 мм);
- державний кордон з Угорщиною: ст. Епережке (Угорщина)/Батьове - Мукачеве (ш.к. - 1435 мм);
- державний кордон з Польщею: Медика (Польща)/Мостиська ІІ - Мостиська І (ш.к. - 1435 мм);
- державний кордон з Польщею: Дорогуськ (Польща)/Ягодин - Ковель (ш.к. - 1435 мм).

Отже, дія Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення поширюється на більшу кількість ділянок української залізниці (майже на всі лінії залізниці України), а дія Конвенції про міжнародні залізничні перевезення з урахуванням міжнародних заяв - на меншу, лише на певні чітко визначені прикордонні ділянки залізниці на заході країни, переважно на ділянки, що мають вузьку ширину колії 1435 мм, а також на ділянки з шириною колії 1520 мм на державному кордоні з Румунією зі станцій Дякове та Вадул-Сірет в Україні та на державному кордоні зі Словаччиною зі станції Ужгород.

Як встановили суди попередніх інстанцій, у спірних правовідносинах у цій справі вагони з вантажем, які були оформлені як міжнародне перевезення та слідували з України в Румунію (з місця приймання вантажу на станціях «Корюківка» та «Щорс» до місця доставки - залізничної станції «Галац Ларга»), прибули на станцію «Роздільна-Сортувальна», де і були затримані на підставі ухвали суду для проведення обшуку. При цьому, доказів того, що вагони з вантажем у спірному міжнародному перевезенні були затримані на прикордонній ділянці залізниці з вузькою шириною колії, яка підпадає під сферу дії КОТІФ, матеріали справи не містять.  

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів затримання вагонів з вантажем у спірному міжнародному перевезенні на станції в Україні саме на прикордонній ділянці залізниці з вузькою шириною колії, яка підпадає під сферу дії КОТІФ, а вантаж не був переданий на ділянку залізниці, що віднесена до списку залізничних ліній ЦІМ, які підпадають від сферу регулювання КОТІФ, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ЦІМ, які є додатком В до КОТІФ. Натомість міжнародним договором, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є саме Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

Відповідно до параграфу 6 статті 28 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, дія якої поширюється на спірні правовідносини, якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникло з причин, що не залежали від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Ці витрати встановлюються на дату їх виникнення окремо для кожного відправлення та підтверджуються відповідними документами. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в прядку, передбаченому статтею 31 Угоди (стаття 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення).

Згідно з параграфом 1 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, оплата провізних платежів є обов'язком: 1) відправника, який бере участь в перевезенні вантажу перевізником, за виключенням перевізника, який видає вантаж, за перевезення, яке ним здійснюється; 2) отримувача - перевізнику, який видає вантаж за перевезення, яке ним здійснюється.

Провізні платежі та неустойки сплачуються перевізнику в порядку, передбаченому національним законодавством держави, в якій здійснюється оплата (параграф 5 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення).

Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України, за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх вантажовласнику. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Пунктами 2, 10, 13 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999 передбачено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (далі - вантажовласники) вносять плату. Станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Згідно з пунктами 8, 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). За зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Отже, зазначені норми чинного законодавства передбачають обов'язок вантажовідправників/вантажовласників вносити плату за користування вагонами (ст. 119 Статуту, п. п. 2, 13 Правил користування вагонами і контейнерами), за зберігання вантажу (п. п. 8, 9 Правил зберігання вантажів). Також пункт 10 Правил користування вагонами і контейнерами передбачає обов'язок станції призначення повідомляти вантажовласника про затримку вагонів, а відправник відповідно до положень статей 28, 31, 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення зобов'язаний оплатити залізниці витрати, понесені у зв'язку з надісланням зазначеного повідомлення.

Пункт 16 Правил користування вагонами, який кореспондується зі статтею 121 Статуту залізниць України, передбачає випадки, коли вантажовідправник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами. До них віднесено 1) стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під'їзних коліях, а також стихійне лихо або аварія на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи; 2) подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність; 3) затримка прийняття залізницею вагонів, які пред'явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці. 

З огляду на зазначене, затримка вагонів у зв'язку з проведенням досудових слідчих дій не є підставою звільнення вантажовідправника від плати за користування вагонами. Існування передбачених законодавством підстав для звільнення вантажовласника (відповідача) від плати за користування вагонами у спірних правовідносинах суди попередніх інстанцій не встановили.

Параграфом 6 статті 28 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення встановлено, що якщо перешкода з перевезення вантажу або його видачі виникла з причин, які не залежать від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі та витрати, які понесені ним у зв'язку з перешкодою, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Аналіз наведених положень чинного законодавства, які регулюють правовідносини у сферах залізничних перевезень, та положень міжнародного договору - Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, свідчать про те, що обов'язок зі сплати платежів за користування вагонами, за зберігання вантажу, витрат залізниці на повідомлення вантажовласника про затримку вантажу та інших операцій, здійснених залізницею у зв'язку із проведенням досудових слідчих дій покладений саме на вантажовласників (вантажовідправників). 

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Отже, відповідно до наведених вище норм чинного законодавства належним і допустимим доказом на підтвердження факту настання відповідних подій, зокрема затримки вагонів на станції для здійснення досудових слідчих дій, є акт загальної форми ГУ-23, складений згідно з додатком № 6 до Правил користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом № 113 від 25.02.1999.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, факт затримки вагонів №№ 68506385, 67861955, 60603743, документально підтверджений наявними в матеріалами справи доказами, зокрема, складеними позивачем відповідно до вимог чинного законодавства актами загальної форми №2/П від 06.01.2017, № 34 та 36 від 21.06.2017, на підставі яких було розраховано плату за користування вагоном, збір за зберігання вантажу, збір за повідомлення про затримку, які були виконані залізницею через затримку спірних вагонів на загальну суму 728  460,48 грн. Зазначені акти загальної форми відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт", статті 129 Статуту залізниць України, є підставами для матеріальної відповідальності вантажовідправника - відповідача у справі.

З огляду на викладене колегія суддів палата Касаційного господарського суду погоджується з висновками апеляційного суду про те, що заявлені ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" позовні вимоги у цій справі до ДП "Корюківське лісове господарство", який є вантажовідправником, про стягнення плати за користування вагонами, за зберігання вантажу, за направлення повідомлень про затримку вагонів, нарахованої на підставі актів загальної форми є обґрунтованими та доведеними, а позивач має правові підстави для стягнення з відповідача як з вантажовідправника, платежів за затримку вагонів.

Разом з цим суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач під час розгляду справи місцевим господарським судом просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі спливом встановленої статтею 315 ГК України спеціальної шестимісячної позовної давності. У касаційній скарзі відповідач також посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про дотримання позивачем позовної давності. Однак, з зазначеними твердженнями відповідача не можна погодитись з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. 

Статтею 926 Цивільного кодексу України та частиною шостою статті 315 Господарського кодексу України встановлено, що позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному або міждержавному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України (частина 2 статті 10 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище, спірні правовідносини з перевезення вантажу залізничним транспортом у міжнародному сполученні, що виникли між сторонами у цій справі, регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951, учасником якої є Україна. 

Згідно з § 1 статті 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, позови до перевізника на підставі цієї Угоди подаються 1) про перевищення строку доставки - протягом двох місяців; 2) за іншими підставами - протягом дев'яти місяців. 

Аналіз положень статті 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення свідчить про те, що зазначена стаття визначає строки давності лише за позовами, поданими до перевізника та не містить положень про строки давності щодо позовів, поданих перевізником (залізницею) до вантажовідправників. Інші положення щодо строків давності, ніж ті, що містяться у статті 48, в Угоді відсутні.

Відповідно до положень статті 5 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, при відсутності відповідних положень у даній Угоді застосовується національне законодавство тієї Сторони, у якій правочинна особа реалізує свої права. 

Отже, враховуючи відсутність в Угоді про міжнародне залізничне вантажне сполучення положень, які б встановлювали позовну давність щодо позовів, поданих перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів, до позовних вимог у справі підлягають застосуванню строки позовної давності встановлені національним законодавством України, відповідно до правил статті 5 Угоди.

Згідно з частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України, для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За приписами пункту 137 Статуту залізниць України, позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом шести місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється:
а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу;
б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Отже, частиною п'ятою статті 315 Господарського кодексу України та статтею 137 Статуту залізниць України щодо позовів перевізника до вантажоодержувача чи вантажовідправника, які випливають з перевезення, встановлена спеціальна шестимісячна позовна давність, а з огляду на положення статті 5 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення зазначені норми Господарського кодексу України та Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які встановлюють скорочений шестимісячний строк позовної давності та регулюють питання його перебігу відносно позову залізниці до вантажовідправників, вантажоодержувачів, що випливають із перевезення, і саме ці норми національного законодавства підлягають застосуванню до позовних вимог у справі.

За загальним правилом, встановленим у частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, у статті 137 Статуту залізниць України встановлено порядок обчислення строку для пред'явлення перевізником позову до вантажовідправників, з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Як встановили суди попередніх інстанцій причиною затримки вагонів було проведення досудових слідчих дій щодо вантажу, що перевозився у вагонах. 

Отже, усі заявлені до стягнення у цій справі платежі були нараховані залізницею за додаткові послуги, надані з моменту затримання вагонів до моменту закінчення затримки вагонів. Затримка вагонів на станції є триваючою дією, яка охоплює певний проміжок часу, і щодо якої як єдиної події і розпочинається перебіг позовної давності. Відповідно, моментом, з якого розпочинається перебіг позовної давності до позовних вимог у цій справі, є день настання події, що стала підставою для подання позову, а саме: день закінчення затримки вагонів (день складання відповідного акту загальної форми про закінчення затримки вагонів), а не день складання кожного окремого акту загальної форми на різні операції, здійснені в межах єдиного періоду затримки вагонів, на підставі яких були нараховані заявлені до стягнення у цій платежі і збори.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, у спірних правовідносинах у цій справі періодом затримання вагонів є період з 06.01.2017 по 21.06.2017, встановлений актами загальної форми №2/П від 06.01.2017, № 34 та 36 від 21.06.2017.

Враховуючи правила обчислення перебігу строку позовної давності до позовних вимог перевізника до вантажовідправників, встановлені у статті 137 Статуту залізниць України, правила визначення початку перебігу строку, встановлені у статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг шестимісячного строку позовної давності до позовних вимог у цій справі (щодо усіх нарахованих платежів) починається з 22.06.2017, тобто з дня, наступного за днем закінчення затримки вагонів, та відповідно закінчується 22.12.2017. 

Як встановили суди попередніх інстанцій, згідно з відбитком поштового штемпеля на конверті, в якому позивач надіслав позовну заяву до суду, ПАТ "Українська залізниця" звернулось до господарського суду з позовом у цій справі 22.12.2017, тобто в межах встановленого чинним законодавством України шестимісячної позовної давності.

Враховуючи, що проведений позивачем розрахунок заявлених до стягнення у цій справі платежів є арифметично правильним, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем нарахованих йому за період затримки вагонів залізницею платежів, з огляду на дотримання позивачем позовної давності колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що позовні вимоги, заявлені залізницею до ДП «Корюківське лісове господарство» підлягають задоволенню. 

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, зокрема щодо застосування міжнародних угод та позовної давності, суд враховує висновки про застосування норм права, викладені в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2019 у справі 924/320/17.

Щодо аргументу касаційної скарги про те, що ДП «Корюківське лісове господарство» не замовляло залізничних вагонів №№68506385, 67861955, 60603743 в ПАТ «Українська залізниця»  і не брало на себе жодних зобов'язань з оплати таких перевезень, платником у спірному перевезенні є TOB «Каргологістик» на замовлення SC "Prolisok" S.R.L., покупця вантажу, необхідно зазначити, що змістовну відповідь на такий аргумент відповідача надав апеляційний суд, який правильно зазначив, що відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку, встановленому ст. 31 УМВС (§ 2 статті 32 УМВС). Відповідно до § 1 та 2 ст. 31 УМВС, якщо договором перевезення не передбачено іншого, оплата провізних платежів є обов'язком: 1) відправника - перевізникам, які беруть участь у перевезенні, за винятком перевізника, який видає вантаж, за здійсненим ним перевезенням; 2) вантажоодержувачем - перевізнику, який видає вантаж за здійсненим ним перевезенням. Стосовно неустойки діє такий самий порядок. Якщо відправник або одержувач вантажу виконання своїх зобов'язань (оплату провізних платежів) покладає на третю особу, то ця особа повинна бути зазначена відправником у накладній як платник і повинна мати договір із відповідним перевізником.

У пункті 6 Статуту залізниць України встановлено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Затримані вагони №№68506385, 67861955, 60603743 було відправлено за залізничними накладними ЦИМ/СМГС №№ 454520, 454512, 454777, відповідно до яких відправником є ДП «Корюківське лісове господарство», 15300, Чернігівська область, м. Корюківка, вул. Індустріальна, 40, Україна, а одержувачем - СЧ Пролисок С.Р.Л. (SC «Prolisok» S.R.L.), Сучавська область, смт. Шкея, вул. Гуморулуй, 39, Румунія. ТОВ «Каргологістик», зазначений у графі 111 накладних як платник по УЗ.

Відповідно, у спірних правовідносинах перевізником вантажу є ПАТ «Українська залізниця», а відправником - саме ДП «Корюківське лісове господарство». 

Доказів того, що ТОВ «Каргологістик» здійснювало перевезення та було відправником вантажу матеріали справи не містять, відсутні в матеріалах справи і докази наявності договірних відносин між ПАТ «Українська залізниця», ТОВ «Каргологістик» та SC «Prolisok» S.R.L.

Таким чином, доводи відповідача про те, що нараховані позивачем платежі зобов'язані сплатити ТОВ «Каргологістик» та SC «Prolisok» S.R.L. підлягають відхиленню.

Підлягають відхиленню і посилання відповідача на те, що передача товару за умовами контракту №3/16-КР від 19.01.2016 здійснювалась на умовах FCA склад ДП «Корюківське лісове господарство» згідно з Інкотремс 2000, а тому, на думку відповідача, після здійснення завантаження вагону (поставки товару на умовах FCA - Корюківка) всі витрати, крім митних, несе покупець товару. Вищезгаданий контракт укладений між ДП «Корюківське лісове господарство» як продавцем та фірмою-нерезидентом SC «Prolisok» S.R.L. як покупцем та є підставою виникнення взаємних зобов'язань вказаних осіб і не регулює правовідносини залізничного перевезення, договірні відносини якого оформлено, зокрема, накладними ЦИМ/СМГС №№ 454520, 454512, 454777. Контракт №3/16-КР від 19.01.2016 укладено без участі залізниці, його умови є обов'язковими лише для сторін контракту та не можуть породжувати, змінювати, припиняти для позивача будь-які права та обов'язки.

Необхідно зазначити, що місцевий господарський суд дійшов висновків про відсутність підстав для стягнення з ДП «Корюківське лісове господарство» витрат, пов'язаних із затримкою вагонів, виключно тому що така затримка була здійснена не з вини відправника. Проте з такими висновками погодитись неможливо, оскільки плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд належним чином дослідив надані сторонами докази, згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, та правомірно скасував рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2018  і ухвалив нове рішення про задоволення позову. Постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для її зміни чи скасування немає.

У змісті касаційної скарги ДП «Корюківське лісове господарство» просить покласти на позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу внаслідок розгляду справи у Верховному Суді в сумі 10 000,00 грн. 

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129  ГПК України, витрати зі сплати судового збору за касаційну скаргу та витрати на професійну правничу допомогу надану ДП «Корюківське лісове господарство» покладаються на відповідача.  

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу Державного підприємства "Корюківське лісове господарство" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2019 у справі за  № 927/4/18- без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Л. Стратієнко

Судді                                                                                                 О. Мамалуй 

                                                                                                          І. Ткач