Постанова 
Іменем  України                                   
26 червня 2019 року
м. Київ
справа № 641/12131/15ц
провадження № 61-15138св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В  (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Сьома харківська державна нотаріальна контора,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року у складі судді Боговського Д. Є., ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Кругової С. С., Піддубного Р. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У грудні 2015 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Сьомої харківської державної нотаріальної контори, про розірвання спадкового договору, зняття заборони на відчуження житлового будинку. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 18 січня 2006 року між нею та відповідачем укладений спадковий договір, за умовами якого набувач ОСОБА_2 зобов`язалася виконувати її розпорядження і в разі смерті відчужувача набуває право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Спадковий договір нотаріально посвідчено державним нотаріусом Харківської державної нотаріальної контори Теленковою І. В. за реєстровим № 1-93.
Згідно з пунктом 6 указаного спадкового договору відповідач зобов`язалася виконувати особисті немайнові розпорядження відчужувача, а саме: купувати одяг, продукти харчування та необхідні їй ліки, та за її вимогою, за кошти за домовленістю сторін, а також забезпечувати порядок у зазначеному будинку.
З вересня 2015 року ОСОБА_2 умови договору не виконує, позивача не відвідує, допомоги їй не надає, станом її здоров`я не цікавиться. У зв`язку з чим позивач вимушена була укласти договір про соціальне обслуговування з Територіальним центром соціального обслуговування Комінтернівського району м. Харкова. 
На теперішній час позивачу допомагають сторонні особи або сусіди.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд розірвати спадковий договір, укладений 18 січня 2006 року між нею та ОСОБА_2 , зняти заборону на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , накладену цього ж дня державним нотаріусом Харківської державної нотаріальної контори Теленковою І. В., за реєстровим № 1-93.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано спадковий договір, укладений 18 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовлено. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання спадкового договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 умови спадкового договору належним чином не виконує, зокрема пункт 6 вказаного договору щодо надання допомоги позивачу, та виконання її особистих розпоряджень.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не в повній мірі дослідили та з`ясували обставини справи, дали неправильну оцінку доказам, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. 
При цьому суди у своїх рішеннях неправильно виклали її пояснення в справі щодо припинення нею виконання умов договору з вересня 2015 року.
Відповідач не припиняла виконання договору навіть після звернення позивача до суду з цим позовом, допомога останній надавалась нею постійно та безперервно. Не дивлячись на ту обставину, що під час розгляду справи у суді позивачем та її представником чинились перешкоди у виконанні спірної угоди, а саме, у вхідних дверях до будинку було змінено замки, що також не заперечували останні.
Ні позивач, ні її представник у судовому засіданні, на думку заявника, не змогли чітко вказати, з якого саме періоду відповідач припинила виконання договору.
Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами невиконання ОСОБА_2 оспорюваного правочину. Суди достеменно не встановили, які саме розпорядження та доручення позивача ОСОБА_2 не виконувала. 
У вересні 2017 року  ОСОБА_1 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких висловила думку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, суди правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалили рішення згідно з наданими доказами, правильно встановили фактичні обставини в справі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Судами встановлено, що 18 січня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено спадковий договір, за умовами якого набувач ОСОБА_2 зобов`язалася виконувати розпорядження позивача, а в разі смерті відчужувача набуває право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Спадковий договір нотаріально посвідчений державним нотаріусом Харківської державної нотаріальної контори Теленковою І. В. за реєстровим № 1-93.
Згідно з пунктом 6 вказаного спадкового договору відповідач зобов`язалася виконувати особисті немайнові розпорядження відчужувача, а саме: купувати одяг, продукти харчування та необхідні ліки для відчужувача та за його вимогою, за кошти за домовленістю сторін, а також забезпечувати порядок у зазначеному будинку.
Судами встановлено, що останнім часом ОСОБА_2 умови спадкового договору виконувала лише за наявності у неї такої можливості, а з лютого 2016 року взагалі припинила виконання цього договору.
Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що допомогу позивачу фактично надавав чоловік ОСОБА_2 , а не вона особисто.
Показання родичів відповідача, допитаних як свідків, суд оцінив критично, оскільки вони є близькими родичами останньої та такими, що зацікавлені у вирішенні справи на її користь.
Судами встановлено, що з січня 2014 року з позивачем проживає інша особа, яка і надає їй необхідну допомогу.
Відповідно до положень статті 1302 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
У статті 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.
Таке ж положення міститься і в пункті 9 спадкового договору.
Установивши, що відповідач не виконує розпорядження відчужувача та не дотримується умов спадкового договору, суди обґрунтовано задовольнили вимоги про розірвання такого правочину.
Твердження заявника про те, що в судовому засіданні ні позивач, ні її представник не змогли чітко вказати, з якого саме періоду відповідач припинила виконання оспорюваного договору спростовуються встановленими фактичними обставинами у справі та матеріалами справи. Судами встановлено, що саме з лютого 2016 року ОСОБА_2 не виконує умови спадкового договору.
Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено факту невиконання ОСОБА_2 оспорюваного спадкового договору та не надано належних доказів на підтвердження цього, колегія відхиляє, оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Заявник посилається на неточний виклад судами змісту її пояснень як сторони у справі.
Проте висновки судів по суті спору ґрунтуються на оцінці наявних у справі доказів, а не на поясненнях відповідача, які по суті не є доказами.
Інші аргументи касаційної скарги були предметом перевірки апеляційного суду, висновки судів не спростовують, на законність судових рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, то касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2017 року - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, тому розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     О. В. Ступак 
Судді:                                                                                                 І. Ю. Гулейков 
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко