Постанова
Іменем України
28 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 466/6938/15
провадження № 61-18808св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідач-позивач-третя особа - ОСОБА_1 , 
відповідач-позивач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,
                                                                                                                       
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 52 593,02 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату розрахунку 1 189 832,93 грн, з них: заборгованість по сумі кредиту  48 968, 79 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату розрахунку 1 107 840,52 грн, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту 201,29 доларів США, що еквівалентно 4 553,86 грн, відсотки - 3 606,05 доларів США, що еквівалентно 81 581,11 грн, підвищені відсотки - 18,18 доларів США, що еквівалентно 411,29 грн.  
Позов мотивовано тим, що 14 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 52 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,95 % річних до введення предмету іпотеки в експлуатацію та в розмірі 12,45% річних після введення предмету іпотеки в експлуатацію, з кінцевим терміном повернення такого до 10 березня            2038 року. За користування коштами понад встановлений строк передбачалось нарахування процентної ставки в розмірі 38,85% річних до введення предмету іпотеки в експлуатацію та 37,35% річних після отримання правовстановлюючих документів на предмет іпотеки та надання їх кредитору.
Відповідно до пункту 2.4. кредитного договору позичальник зобов`язувався щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати відповідної суми коштів на поточний рахунок.
В забезпечення виконання вказаних кредитних зобов`язань, 14 березня           2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов`язалась відповідати перед банком за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому. Відповідальність відповідачів є солідарною.
В порушення умов кредитного договору та додаткової угоди №1 до кредитного договору, укладеної 29 грудня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 20 липня 2015 року становить 52 593,02 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату розрахунку - 1 189 832,93 грн.
Вказану заборгованість  банк просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку, як з боржника та поручителя.
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до                        ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_1 , в якому просила визнати припиненими договір поруки від 14 березня 2008 року та правовідносини поруки, оформлені вказаним договором з 29 грудня 2008 року.
Зустрічний позов мотивовано тим, що 14 березня 2008 року ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Універсал Банк» договір поруки, відповідно до умов якого зобов`язалась відповідати перед банком за невиконання зобов`язань ОСОБА_1 , що виникли з укладеного останнім кредитного договору. 
Під час підготовки до розгляду цивільної справи за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, остання довідалась, що без її згоди були внесені істотні зміни до кредитного договору, а саме: укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору             від 29 грудня 2008 року, якою змінено графік платежів по кредиту шляхом викладення додатку №2 до кредитного договору в новій редакції. Вказані зміни призвели до значного збільшення суми оплати по відсотках за користування кредитом. Про зміст укладеної додаткової угоди №1              ОСОБА_2 не було відомо до моменту направлення їй копії позовної заяви банку, тому строк позовної давності нею не пропущено, оскільки правовідносини поруки припинились в силу прямої норми закону, а невизнання цього факту банком не відновлює її припинених зобов`язань.
За наведених підстав вважає зобов`язання поруки припиненим з моменту підписання змін у вигляді додаткової угоди №1 від 29 грудня 2008 року до кредитного договору.
У лютому 2016 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до                               ПАТ «Універсад Банк», третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив: визнати недійсним договір застави майнових прав, укладений 14 березня 2008 року між ним та ПАТ «Універсал Банк», та визнати недійсним кредитний договір           від 14 березня 2008 року, укладений між тими ж  сторонами. 
Зустрічний позов мотивовано тим, що 11 березня 2008 року між дочірнім підприємством «Інтергал-Буд» товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» (далі - ДП «Інтеграл-Буд») та  ОСОБА_1 укладено договір комісії, згідно якого він уповноважував ДП «Інтрегал-Буд» вчинити правочин на створення нерухомого майна і організувати будівництво об`єкта нерухомості за адресою АДРЕСА_1 а.
13 березня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_1 і                     ДП «Інтергал-Буд» укладено договір про організацію взаємовідносин, предметом якого було врегулювання правовідносин щодо належного виконання правочинів: договору від 11 березня 2008 року, кредитного договору від 14 березня 2008 року, іпотечного договору. 
Вказаний договір про організацію взаємовідносин припинив свою дію.
14 березня 2008 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Універсал Банк» кредитний договір на загальну суму 52000 доларів США (еквівалентно 262 600 грн) з терміном повернення кредиту до 10 березня 2038 року. Згідно з пунктом 1.3. договору цільове призначення кредиту - придбання майна: майнові права на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
З метою забезпечення основного зобов`язання за кредитним договором,                14 березня 2008 року між сторонами укладено договір застави, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у заставу банку майнові права на отримання у власність нерухомості, яка будується.
За умовами укладеного між ОСОБА_1 та банком кредитного договору, забезпечення виконання зобов`язань іпотекою є істотною умовою договору.
Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».
ОСОБА_1 вважає, що договір застави майнових прав від 14 березня 2008 року укладено з недодержанням стороною в момент вчинення правочину, вимог частини першої статті 203 ЦК України, оскільки умови кредитного договору, які передбачали у якості забезпечення виконання зобов`язань укладення іпотечного договору, в якому предметом іпотеки визначено майнові права, суперечив Закону України «Про іпотеку», положеннями якого на той час не було передбачено визнання майнових прав як предмета іпотеки.
Крім того, позивач посилався на те, що кредитний договір від 14 березня           2008 року укладено з порушенням вимог законодавства про захист прав споживачів, оскільки під час його укладення не дотримано положення частин другої, четвертої статті 11, частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2005 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Так, у кредитному договорі відсутні форма детального розпису сукупної вартості кредиту, не розкриті кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, не встановлено положення про інфляційне застереження, а також, обмежене право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну послугу, ціну послуги банку визначено неналежним чином.
Відсутність в умовах кредитного договору вищевказаних застережень та домовленостей між сторонами суттєво порушила баланс договірних правовідносин позичальника та значно погіршила його становище.
ПАТ «Універсал Банк» скористався тим, що ОСОБА_1 об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а також, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому відомості, необхідні при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в змісті правочину, і в момент підписання кредитного договору між сторонами, був введений в оману щодо істотних умов договору та ціни. Також оспорюваний правочин укладено з використанням нечесної підприємницької практики. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
                                                                                                                                     
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2016 року у складі судді Зима І. Є. у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано договір поруки від 14 березня 2008 року, укладений між                            ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 та правовідносини поруки, оформлені вказаним договором, припиненими з 29 грудня 2008 року. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Поновлено строк позовної давності. 
Визнано недійсним договір застави майнових прав, укладений 14 березня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 
Визнано недійсним кредитний договір від 14 березня 2008 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір застави майнових прав від 14 березня 2008 року укладено з недодержанням вимоги частини першої статті 203 ЦК України.
Суд відхилив доводи ПАТ «Універсал Банк» про те, що між сторонами фактично укладено договір застави, а не іпотеки, посилаючись на те, що укладення договору застави було здійснено на виконання та в процесі виконання кредитного договору, а відтак, укладення договору застави не змінює істотних умов кредитного договору та не свідчить, що такі приведені у відповідність до вимог чинного законодавства.
Посилаючись на положення пунктів 2.1, 2.1.1, 3.1-3.2 кредитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно умов кредитного договору забезпечення виконання зобов`язань іпотекою є істотною умовою договору та, що кредитний договір був укладений з порушенням законодавства, яке діяло на момент укладення такого договору. 
Крім цього, суд виходив з того, що без узгодження такої істотної умови кредитного договору на придбання майна, - як забезпечення його виконання, кредитний договір не був би укладений. Доказів надання позичальнику відповідної інформації перед укладенням споживчого кредиту банком не надано. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу не були повідомлені ОСОБА_1 до укладення договору і він не був ознайомлений із положенням про інфляційне застереження. 
Банк по суті надав собі право за власним бажанням будь-коли змінювати відсоткову ставку, і клієнт не може відмовитись, тому суд вважав, що така одностороння зміна ставки кредитором є дискримінаційною, а отже спірний кредитний договір укладено банком з використанням нечесної підприємницької практики, що заборонено законом.
Посилаючись на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору та договору застави недійсними, та відмови у задоволенні первісного позову банку про стягнення заборгованості по кредитному договору за безпідставністю вимог. 
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок укладення 29 грудня 2008 року додаткової угоди між банком та позичальником, загальний розмір зобов`язання за кредитним договором збільшився, що не було погоджено у встановленому порядку з поручителем, що є підставою для визнання правовідносин поруки припиненими. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. 
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову                    ПАТ «Універсал Банк» та зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення.
Позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 593,02 доларів США, що еквівалентно станом на 20 липня 2015 року - 1 189 832,93 грн та складається із:                    48 968,79 доларів США - заборгованість по сумі кредиту в тому числі                201,29 доларів США прострочена заборгованість по кредиту; 3606,05 доларів США - відсотки за користування кредитом та 18,18 доларів США - підвищені відсотки.
У задоволенні іншої частини вимог первісного позову, зокрема до поручителя ОСОБА_2 , відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання недійсними договору застави майнових прав та кредитного договору відмовлено.
В іншій частині (вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання правовідносин поруки припиненими) рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . мотивовано тим, що позивачем не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про наявність підстав для визнання договору застави недійним. Посилання на те, що майнові права на об`єкт незавершеного будівництва були віднесені до предмета іпотеки відповідно до змін до Закону України «Про іпотеку» після укладення оспорюваного договору застави та на час його укладення такого предмету іпотеки згідно закону не існувало, є необґрунтованими, оскільки між сторонами укладено не договір іпотеки, а застави, предметом якого згідно статті 18 Закону України «Про заставу» в редакції на час укладення договору могло бути, як майно, так і майнові права, що були передані за оспорюваним договором.
Посилаючись на положення статей 1054, 1055, 1046-1053, 202-210, 215, 638-640 ЦК України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що неукладення договору іпотеки, що було передбачено пунктом 3.2 договору кредиту не свідчить про його недійсність чи порушення будь-яких прав позивача за зустрічним позовом, а також врахував, що вказаним пунктом договору окремо передбачено можливість укладення будь-яких інших договорів окрім іпотеки та поруки в забезпечення виконання зобов`язань позичальника.
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про його непроінформованість банком перед укладенням кредитного договору,  зокрема, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про умови кредитування, наслідки отримання кредиту для нього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки наявними в матеріалах справи підтверджено, що ОСОБА_1 був детально ознайомлений із умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту, можливими наслідками невиконання, чи неналежного виконання його умов, іншою інформацією, необхідною для можливості спрогнозувати свої дії при отриманні кредиту та необхідності його повернення. Крім того, факт усвідомлення умов кредитування та необхідність повернення кредиту, погодження з ними, свідчать дії позичальника по виконанню цих умов належним чином протягом більш як шести років. 
Що стосується посилань ОСОБА_1 на пункт 2.12 кредитного договору про можливість банку фактично на власний розсуд змінювати відсоткову ставку за договором, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказаний пункт договору відповідав нормам діючого на той час ЦК України, крім того, жодних обґрунтованих доводів про те, що банк реалізовував вказаний пункт та на власний розсуд збільшував відсоткову ставку ОСОБА_1 , не наведено. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору.
Установивши безпідставність зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору та договору застави майнових прав та, відповідно, дійсність кредитного договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову банку, зокрема, в частині стягнення заборгованості по кредиту з позичальника, оскільки ним належним чином не виконувались взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої не спростовано. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання правовідносин за договором поруки припиненими та первісного позову в частині стягнення суми заборгованості, що виникла за кредитним договором солідарно з боржника та поручителя, суд апеляційної інстанції виходив з того, що внаслідок укладення додаткової угоди до кредитного договору від 29 грудня 2008 року збільшився обсяг відповідальності поручителя перед кредитором позичальника, а  оскільки вказана угода укладена без згоди поручителя, порука, передбачена договором від 14 березня 2008 року припинилася на підставі частини першої статті 559 ЦК України, що виключає відповідальність поручителя перед банком щодо солідарного погашення заборгованості за кредитом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції в частині часткового задоволення первісного позову банку про стягнення з нього кредитної заборгованості та відмови у задоволенні заявлених ним зустрічних позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалене апеляційним судом рішення в оскаржуваній частині із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про дотримання вимог чинного законодавства при укладенні договору застави майнових прав, з тих підстав, що сторонами укладено саме договір застави, а не іпотеки. Підміна понять, укладення договору застави замість договору іпотеки не змінює того факту, що в пункті 3.2 кредитного договору міститься положення, що порушує законодавство України, яке було чинне на момент укладення кредитного договору і не визначало майнові права предметом іпотеки. Договір застави був укладений на виконання кредитного договору, тобто він стосується порядку виконання кредитного договору. Без узгодження такої істотної умови кредитного договору, - як забезпечення зобов`язання, в даному випадку укладення договору іпотеки майнових прав, кредитний договір не був би укладений. Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено забезпечення виконання зобов`язання позичальника саме іпотекою майнових прав. 
Апеляційним судом не враховано та не надано належної оцінки тим обставинам, що банк не надав доказів на підтвердження інформування позичальника перед укладенням договору відповідно до статті 11                    Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі про умови кредитування, наслідки отримання кредиту для нього, орієнтовну сукупну вартість кредиту.
Апеляційним судом порушено порядок дослідження нових доказів, які не подавались до суду першої інстанції та ним не досліджувались. Подаючи нові докази до суду апеляційної інстанції (заява-анкета, інформація для клієнта, графік погашення) не мотивував їх неподання до суду першої інстанції та не обґрунтував поважність причин їх неподання, а апеляційний суд прийняв ці докази з порушенням норм процесуального права. При цьому, апеляційним судом не вирішено клопотання представника ОСОБА_1 про визнання зазначених доказів недопустимими та не мотивував свої висновки щодо їх прийняття.  
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року         № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволення первісного позову банку про стягнення заборгованості по кредитному договору з позичальника та відмови у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору та договору застави майнових прав, тому саме у цій частині переглядається колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.
В іншій частині, зокрема щодо задоволення зустрічного позову                    ОСОБА_2 про визнання правовідносин поруки припиненими та відмови у задоволення первісного позову про солідарне стягнення заборгованості з поручителя, судові рішення сторонами не оскаржуються, у зв`язку з чим, Верховний Суд не вдається до оцінки їх правильності і обґрунтованості у неоскарженій частині.  
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним. 
У якості правових підстав для визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний договір укладено з порушенням вимог законодавства про захист прав споживачів - частини другої, четвертої статті 11, частини першої статті 19, частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2005 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а саме: банк не надав йому відомості необхідні, як клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в змісті правочину, і в момент підписання кредитного договору між сторонами, споживач був введений в оману щодо істотних умов договору та ціни (частина перша 230           ЦК України), а також, оспорюваний правочин укладено з використанням нечесної підприємницької практики.
Закон України «Про захист прав споживачів»  застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.
За положеннями статті  11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. 
Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків. 
У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.
Разом з тим, у справі, що переглядається, апеляційним судом, на підставі належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що в кредитному договорі, який підписав ОСОБА_1 , зазначено необхідні дані про умови кредитування, позичальник детально ознайомлений з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту, можливими наслідками невиконання, чи неналежного виконання його умов, іншою інформацією, необхідною для можливості спрогнозувати свої дії при отримані кредиту та необхідності його повернення. 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосував положення статей 203, 215                  ЦК України та статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
За змістом статті 230 ЦК Україниу взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК Українита статтями 11, 19  Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Так, під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638                 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.
Позичальник погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позичальника в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання йому інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отримавши кредит, ОСОБА_1 виконував його умови. 
Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.
Отже, матеріали справи та встановлені апеляційним судом обставини не дають підстав вважати, що дії банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману, в тому числі використання банком нечесної підприємницької практики. 
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.
На виконання умов спірного договору ОСОБА_1 отримав кредитні кошти та тривалий час виконував його у частині повернення кредитних коштів.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
З урахуванням положень статей 202-210, 215, 638-640, 1054, 1055, 1046-1053  ЦК України, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що неукладення договору іпотеки, що було передбачено пунктом 3.2 договору кредиту не свідчить про його недійсність чи порушення будь-яких прав позивача за зустрічним позовом, про що ним жодних доводів не наведено.
Посилання ОСОБА_1 на пункт 3.2 договору кредиту, яким передбачено укладення іпотечного договору в забезпечення виконання зобов`язань і на те, що неукладення такого договору без узгодження такої умови, як забезпечення, такий не був би укладений, є необґрунтованими, оскільки вказаним пунктом сторонами окремо передбачено можливість укладення будь-яких інших договорів крім іпотеки та поруки в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким в даному випадку виступив договір застави майнових прав, укладений відповідно до положень Закону України «Про заставу».
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору застави майнових прав недійсним. 
Звернувшись до суду з даним позовом у якості правової підстав для визнання договору застави майнових прав від 14 березня 2008 року недійсним, ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний договір укладено з порушенням вимог частини першої статті 203 ЦК України, оскільки на момент укладення цього договору статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин)  майнові права не визначались як можливий предмет іпотеки, а умови кредитного договору передбачали в якості забезпечення виконання зобов`язань  укладення саме іпотечного договору майнових прав.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).
Установивши, що між сторонами було укладено саме договір застави, предметом якого згідно статті 4 Закону України «Про заставу», в редакції на час укладення договору могло бути, як майно так і майнові права, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність посилань ОСОБА_1 на невідповідність цього правочину вимогам Закону України «Про іпотеку» щодо предмета договору, а отже і відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним.
Щодо первісного позову ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Частиною першою статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 526 ЦК Українивстановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, що відповідно до статті 1050 ЦК України та умов укладеного між сторонами договору надало банку право вимагати від позичальника дострокового погашення позики і сплати процентів, у зв`язку з чим, пред`явлена банком сума заборгованості, яка підтверджується відповідним розрахунком та не спростована під час розгляду справи відповідачем підлягає стягненню з останнього на користь позивача.
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом порядку прийняття і дослідження нових доказів спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що апеляційний суд ухвалив рішення на підставі оцінки сукупності доказів, а клопотання про залучення документів було вирішено апеляційним судом у встановленому законом порядку, зокрема із з`ясуванням думки учасників справи, їх аргументів та з ухваленням відповідного процесуального рішення в судовому засіданні. Крім того, вказані доводи не спростовують правильність прийнятого судом рішення та не можуть бути підстави для його скасування.
Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів.
Вказані доводи касаційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки  в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду апеляційної інстанції.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року до розгляду справи в касаційній інстанції, то виконання цього рішення, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню. 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення апеляційного суду Львівської області                    від 13 грудня 2016 року,зупиненого ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      В. В. Сердюк
 
      І. М. Фаловська