Постанова
Іменем України
 
01 серпня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 175/4450/16-ц
провадження № 61-7822св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - начальник Управління державної виконавчої служби    Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницький Андрій Васильович,
заінтересовані особи: начальник відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дзіжко Роман Юрійович,           ОСОБА_2 (боржник), 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня                2017 року у складі судді Новік Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О.,                   Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною постанову начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області) П`ятницького А. В. від 28 жовтня            2016 року № 1/10/1/2016, зобов`язати начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. повторно розглянути його скаргу від 11 грудня 2015 року у виконавчому провадженні № 44936256. Скарга мотивована тим, що постановою начальника відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції (далі - ВДВС Дніпропетровського РУЮ) Дзіжко Р. Ю. від                              02 листопада 2015 року № 1596/8 скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 02 жовтня 2014 року № 44936256. Не погодившись із зазначеною постановою, 11 грудня 2015 року він подав скаргу, яка була залишена без задоволення постановою начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. від 23 грудня 2015 року № 68/10/1/2015. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року у справі № 4с-175/97/2016-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області                        від 06 жовтня 2016 року, постанову начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. від 23 грудня 2015 року № 68/10/1/2015 визнано неправомірною, тому начальник УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області            П`ятницький А. В. повторно розглянув його скаргу від 11 грудня 2015 року та постановою від 28 жовтня 2016 року № 1/10/1/2016 залишив її без задоволення у зв`язку з пропуском строку оскарження. Зазначена постанова начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. від 28 жовтня 2016 року № 1/10/1/2016 є незаконною та необґрунтованою, оскільки Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), за правилами якого повинна була розглянута його скарга від 11 грудня 2015 року, не передбачено таких правових наслідків чи підстав для відмови в задоволенні скарги як порушення строків оскарження. 
 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                                від 13 березня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною постанову начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В.               від 28 жовтня 2016 року № 1/10/1/2016 у виконавчому провадженні № 44936256. Зобов`язано начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 11 грудня 2015 року у виконавчому провадженні № 44936256.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що постанова начальника УДВС  ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. від 28 жовтня 2016 року                        № 1/10/1/2016 про залишення скарги ОСОБА_1 без задоволення з підстав порушення заявником строків оскарження не відповідає вимогам Закону № 606-XIV. Крім того, факт порушення ОСОБА_1 строків оскарження постанови не підтверджено, тому за наслідками розгляду скарги мала бути винесена постанова про результати здійснення перевірки законності виконавчого провадження.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. відхилено. Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У жовтні 2017 року УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня                2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня              2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що постанова начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р. Ю. від 02 листопада 2015 року № 1596/8 була направлена ОСОБА_1 02 листопада 2015 року за вихідним № 20469, що підтверджується відповідним витягом із журналу реєстрації вихідної кореспонденції. Оскільки скаргу на вказану постанову від 02 листопада 2015 року заявник подав лише 11 грудня 2015 року, тобто через 39 днів, то висновки судів не відповідають положенням частини восьмої статті 82 Закону № 606-XIV, якою передбачено десятиденний строк її оскарження. Посилання заявника на те, що оскаржувану  постанову від 02 листопада 2015 року він отримав 06 грудня 2015 року, не підтверджено належними доказами, оскільки наданий ним конверт не вказує на отримання саме цієї постанови та взагалі не містить відбитку календарного штемпеля. 
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
09 лютого 2018 року матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України           № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
 
26 березня 2018 року справа № 175/4450/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
За змістом статті 387 ЦПК України 2004 року за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Судами встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2012 року у справі № 2-6522/2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня              2012 року, позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача задоволено частково, зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до договору № ДК 05/12-10 від 02 грудня 2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів.
 
На виконання зазначеного рішення суду 08 жовтня 2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області виданий виконавчий лист № 2-6522/2011.
 
02 листопада 2015 року заступник начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ       Дзіжко Р. Ю. виніс постанову № 1596/8 у виконавчому провадженні № 44936256, згідно пункту 7 якої скасував постанову про відкриття виконавчого провадження від 02 жовтня 2014 року на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року у справі № 175/5192/14-ц.
 
11 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В., в якій просив скасувати вищевказану постанову від 02 листопада 2015 року.
 
За результатами розгляду скарги начальник УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницький А. В. прийняв постанову від 23 грудня 2015 року № 68/10/1/2015 про відмову в задоволенні скарги з тих підстав, що постанова винесена у відповідності з вимогами чинного законодавства.
 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року у справі №175/97/16-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною постанову начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. від 23 грудня 2015 року № 68/10/1/2015  у виконавчому провадженні №44936256.
 
Начальник УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницький A.B. повторно розглянув скаргу ОСОБА_4 від 11 грудня 2015 року та прийняв постанову                 від 28 жовтня 2016 року №1/10/1/2016 про залишення скарги без задоволення у зв`язку з пропуском строку оскарження.
 
Частиною п`ятою статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанції) передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 14 ЦПК України 2004 року, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.
 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
 
Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
 
ЄСПЛ в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
 
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення ЄСПЛ у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).
 
Стаття 1 Закону № 606-XIV визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до частини першої та восьмої статті 82 Закону № 606-XIV рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. 
 
Статтею 83 Закону № 606-XIV передбачено, що контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених частинами другою і третьою цієї статті. Постанови, зазначені в частинах другій - четвертій цієї статті,  можуть бути оскаржені в десятиденний строк з дня їх винесення у порядку, встановленому цим Законом. Контроль за законністю виконавчого провадження здійснюють Міністерство юстиції України через Департамент державної виконавчої  служби, а Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - через відповідні управління державної виконавчої служби.
 
Відповідно до статті 84 Закону № 606-XIV здійснювати перевірку законності виконавчого провадження мають право: 1) директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники - щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у будь-якому структурному підрозділі органів державної виконавчої служби; 2) заступники начальника Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі - начальники управлінь державної виконавчої служби, їх заступники - щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень таких управлінь і районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділах державної виконавчої служби, підпорядкованих зазначеним управлінням юстиції.
 
Посадові особи, зазначені у статті 84 цього Закону, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням вищої посадової особи, з власної ініціативи або під час розгляду поданої відповідно до частини сьомої статті 82 цього Закону скарги на постанову начальника підпорядкованого органу державної виконавчої служби, винесену за результатами розгляду скарги на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця, інших посадових осіб державної виконавчої служби (частина перша статті 86 Закону № 606-XIV).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Постановляючи ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення і дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанова начальника УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького A. B. від 28 жовтня 2016 року №1/10/1/2016 є такою, що не відповідає вимогам Закону № 606-XIV, оскільки ОСОБА_1 звернувся зі скаргою в передбачені законом строки, тому скарга мала бути розглянута по суті та за наслідками розгляду мала бути винесена постанова про результати здійснення перевірки законності виконавчого провадження.
 
У скарзі від 11 грудня 2015 року, поданій начальнику УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницькому A. B., ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувану постанову начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р. Ю. від 02 листопада 2015 року  № 1596/8 у виконавчому провадженні № 44936256 він отримав 06 грудня 2015 року, що свідчить про дотримання заявником десятиденного строку на її оскарження, передбаченого частиною восьмою статті 82 Закону № 606-XIV.
 
Доводи касаційної скарги про те, що постанова начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р. Ю. від 02 листопада 2015 року № 1596/8 була направлена ОСОБА_1 02 листопада 2015 року за вихідним № 20469, що підтверджується відповідним витягом з журналу реєстрації вихідної кореспонденції, не заслуговують на увагу, оскільки цей витяг із журналу не підтверджує факт передачі кореспонденції на пошту або вручення її адресату, тому не є належним доказом.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що наданий   ОСОБА_1 конверт не містить відбитку календарного штемпеля, є неспроможними, оскільки не спростовують його доводів щодо отримання постанови начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р. Ю. саме 06 грудня 2015 року.
 
Таким чином, розглядаючи скаргу, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня                2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня              2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов