Постанова
Іменем України
 
14 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 760/6156/15-ц
 
провадження № 61-25367св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараш А. А., Лесько А. О., Петров Є. В.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Вербової І. М., від 24 жовтня 2017 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
28 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до                ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини. 
 
Свої вимоги мотивує тим, що 12 червня 2010 року її син ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . Після реєстрації шлюбу сімейне життя у них не склалося, і 09 червня 2011 року ОСОБА_2 вивезла з їх квартири всі речі та поїхала в невідомому напрямку. Обоє вони мали намір розірвати шлюб і дата розірвання шлюбу була призначена на 26 червня 2012 року. Шлюб між сторонами так і не був розірваний, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 року її син ОСОБА_3 трагічно загинув. 
 
У вересні 2012 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дитину, батьком якої записала її сина ОСОБА_3 , і без її відома зареєструвала дитину в її квартирі.
 
При житті сина йому не було відомо про вагітність дружини, і в зв`язку зі смертю до народження дитини, він не міг оспорити своє батьківство.
 
Зі слів сина їй відомо, що з 09 червня 2011 року він з дружиною не підтримував будь-яких відносин, вони мали намір розірвати шлюб.            ОСОБА_2 в цей час підтримувала стосунки з іншим чоловіком, тому позивач вважає, що саме він є батьком її дитини. Відповідач претендує на спадкове майно її сина в інтересах дитини, біологічним батьком якої він не являється.
 
Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати померлого      ОСОБА_3 таким, що не є біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виключити відомості про ОСОБА_3 як батька дитини ОСОБА_6 , народженої      ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження дитини, яка була зареєстрована відділом РАЦС Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року закрито провадження у справі в частині вимоги про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини. 
В задоволенні позову в частині вимоги про визнання особи такою, що не є біологічним батьком дитини відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції в частині вимоги про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2015 року у справі № 760/25731/13, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 між тими сторонами і про той самий предмет (виключення з актового запису № 2473, внесеного відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві про народження ОСОБА_6 , запис про батька            ОСОБА_3 ) з тих самих підстав (стаття 137 СК України). 
 
Рішення суду першої інстанції в частині вимоги про визнання особи такою, що не є біологічним батьком дитини мотивовано тим, що позивач має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог, тобто довести свої вимоги належними доказами, що ОСОБА_1 не вчинила.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року скасовано.
Увалено нове рішення, яким позов задоволено.
Визнано померлого ОСОБА_3 таким, що не є біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , яку ІНФОРМАЦІЯ_2 народила ОСОБА_2 .
Виключено з актового запису № 2473 від 07 серпня 2012 року про народження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві відомості про батька - « ОСОБА_3 ».
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції. Апеляційним судом указано, що у даній справі вимога про виключення відомостей про батька дитини є похідною вимогою від основної - визнання особи таким, що не є біологічним батьком дитини, тому висновки суду про те, що позивач звернулась з позовом про той самий предмет, з тих самих підстав, є помилковим. Крім того, зазначено, що для підтвердження позовних вимог про те, що покійний син не є батьком дитини, позивачем в суді першої інстанції заявлялось клопотання про призначення судово-медичної генетичної експертизи.Відповідно до статті 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Судами першої та апеляційної інстанцій у даній справі неодноразово призначались експертизи, від проведення яких відповідач ухилялась, у зв`язку із чим можливо визнати померлого ОСОБА_3 таким, що не є біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , яку ІНФОРМАЦІЯ_2 народила ОСОБА_2 .  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про задоволення позову, необ`єктивно і упереджено вирішивши спір. Позивач уже зверталася із ідентичними позовними вимогами до відповідача про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини у справі № 760/25731/13, за наслідками чого рішенням апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2015 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 було відмовлено, що правильно враховано районним судом у даній справі. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Так, на думку скаржника, вимоги позову ОСОБА_1 останньою не доведено. Надані позивачем докази є сфальсифікованими. Скаржник надавала суду апеляційної інстанції письмові докази на спростування доводів позивача, зокрема про те, що довідки, на які посилалась позивач, відповідним закладом охорони здоров`я не видавались. Серед інших доказів, скаржник надала апеляційному суду довідку з відділу поліції, де зазначено, що зразки крові її померлого чоловіка не відбиралися для збереження в архів, що ставить під сумнів будь-які висновки експертизи у даній справі. Указано, що згідно матеріалів справи на експертизу було віддано кров невідомого чоловіка, а не батька дитини - ОСОБА_3 , що залишено поза увагою апеляційного суду. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі. 
 
16 травня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.  
 
12 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді   Штелик С. П.
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 
 
12 червня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
 
16 травня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали спільну заяву про розірвання шлюбу, проте шлюб не був розірваний.
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила дитину - ОСОБА_6 . 
 
Відповідно до свідоцтва про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві батьками дитини записані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
 
Позивач ОСОБА_1 є однією зі спадкоємців ОСОБА_3 
22 листопада 2013 року ОСОБА_1 зверталась з позовом до ОСОБА_2 про виключення запису батька з актового запису про народження дитини та просила суд ухвалити рішення, яким виключити відомості про ОСОБА_3 , як батька дитини - ОСОБА_6 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження дитини (справа № 760/25731/13).   
 
Рішенням Солом`янського районного суд міста Києва від 23 травня 2014 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Виключено з актового запису № 2473, внесеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві про народження ОСОБА_6 , запис про батька ОСОБА_3 .
 
Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року скасовано ухвалу апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2014 року, справу передано на новий розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Рішенням апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини відмовлено.
 
При новому розгляді апеляційним судом були враховані висновки суду касаційної інстанції, який зокрема вважав, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. А саме: позивач пред`явила вимоги про виключення відомостей про померлу особу, як батька з актового запису про народження дитини, при цьому, позовна заява не містила вимоги про визнання померлого ОСОБА_3 таким, що не є біологічним батьком дитини. 
 
Під час розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій неодноразово призначались судово-медичні генетичні експертизи.
 
Можливість проведення указаних експертиз позивач обґрунтовувала довідкою Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 10 червня 2015 року, якою повідомлено, що при судово-медичному дослідженні трупу невідомого чоловіка № 2732 (2012 рік) було відібрано зразки крові, які зберігаються в архіві бюро, а придатність даних зразків для дослідження методом ДНК-аналізу може бути вирішена в ході проведення відповідного дослідження.
 
Призначені судами судово-медичні генетичні експертизи не були проведені у зв`язку із неявкою відповідача. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що у даній справі вимога позову про виключення відомостей про батька дитини є похідною вимогою від основної вимоги - визнання особи таким, що не є біологічним батьком дитини, тому висновки суду про те, що позивач звернулась з позовом про той самий предмет, з тих самих підстав, є помилковим.
 
Разом з тим, у статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада                    1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).
 
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. 
 
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
 
відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідають.
 
Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. 
 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
 
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, чи задоволення позовних вимог, які підтверджені виключно належними та допустимими доказами.
 
Відповідно до частини 3 статті 136  СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
 
Статтею 137 СК України визначено порядок оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини.
 
Зокрема, частиною першою вказаної статті встановлено, що якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства.
 
Оскільки оспорення батьківства під час вагітності жінки в силу положень частини 3 статті 136 СК України неможливе, норма частини першої статті 137 СК України дає право чоловікові матері дитини подати до нотаріуса заяву про невизнання свого батьківства. 
 
Якщо на момент народження дитини чоловіка не буде в живих (частина перша статті 137 СК України), на підставі цієї заяви оспорити батьківство зможуть його спадкоємці. 
 
Тобто, предметом доказування в справах про оспорювання батьківства на підставі частини першої статті 137 СК України є поданнячоловіком матері дитини за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства щодо дитини. 
 
Розглядаючи позов у даній справі про оспорювання батьківства                 ОСОБА_3 , який записаний батьком дитини відповідача, однак помер до народження дитини, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд помилково залишили поза увагою те, що позивач не надала жодних належних та допустимих доказів того, що померлий подавав за життя до нотаріуса заяву про невизнання свого батьківства щодо указаної дитини, у зв`язку із чим згідно вимог чинного законодавства такий позов задоволенню не підлягає.  
 
Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
З огляду на зазначене, рішення Солом`янського районного суду м. Києва             від 01 березня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України із ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову у даній справі.   
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року скасувати. 
 
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про оспорювання батьківства та зобов`язання вчинити дії відмовити.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                          В. М. Сімоненко 
 
Судді:                                                                    А. А. Калараш  
 
                                                                                 А. О. Лесько
 
                                                                             Є. В. Петров  
 
                                                                              С. П. Штелик