Постанова 
Іменем України
 
03 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 619/4151/16-ц
провадження № 61-34012ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року у складі судді Кононихіної Н. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Малінської С. М., Швецової Л. А., Коваленко І. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 квітня 1963 року Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 .
З 1969 року ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_4 , як чоловік та дружина. Своїх дітей у ОСОБА_4 не було, вона вважала ОСОБА_1 своїм сином.
Подружжя разом із ОСОБА_1 проживало на АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 12.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 .
У жовтні 2016 року до ОСОБА_1 звернулася племінниця ОСОБА_4 - ОСОБА_2 з проханням відмовитися від спадщини за заповітом, що залишилася після смерті ОСОБА_4 
ОСОБА_2 неодноразово повідомляла ОСОБА_1 , що вона є племінницею ОСОБА_4 , тому є спадкоємцем першої черги за законом, існування заповіту, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , від нього приховала, і ввела його в оману, запевнивши, що ОСОБА_4 розпорядилася своєю спадщиною на її користь.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд надати йому додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Надано ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Суд першої інстанції виходив із того, що причини пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини є поважними, оскільки про існування заповіту він дізнався лише у жовтні 2016 року.

 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що ОСОБА_2 ввела ОСОБА_1 в оману, стверджуючи, що померла ОСОБА_4 розпорядилася своїм майном на її користь, та приховувавши факт існування заповіту на користь ОСОБА_1 . Саме це стало причиною пропуску ОСОБА_1 строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Тому висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. Суди попередніх інстанцій не застосували вимоги частини першої статті 1272 ЦК України до цих правовідносин, у зв`язку з чим дійшли до передчасного висновку про задоволення позову.
ОСОБА_1 знав, що ОСОБА_4 у 2002 році склала на його користь заповіт, але в останні роки свого життя висловлювала бажання змінити заповіт на користь ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 обіцяв ОСОБА_2 відмовитися від спадщини на її користь, оскільки доглядати за ОСОБА_4 останні роки її життя він не бажав.
Ураховуючи викладене, у ОСОБА_1 відсутні будь-які поважні причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.
ОСОБА_1 про існування заповіту ОСОБА_4 не знав. Нотаріус, приймаючи у ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини за законом, повідомила її про існування заповіту на користь ОСОБА_1 , однак ОСОБА_2 та нотаріус його до кола спадкоємців не закликали.
У 2016 році ОСОБА_1 , дізнавшись про існування заповіту ОСОБА_4 від  ОСОБА_2 , звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року і витребувано із Дергачівського районного суду Харківської області цивільну справу № 619/4151/16-ц.
 
У червні 2018 року цивільну справу № 619/4151/16-ц передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.
 
Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 квітня 1963 року Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 .
 
З 1969 року ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_4 , як чоловік та дружина. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 12. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими на АДРЕСА_1 . 
 
15 жовтня 2002 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_1 .
 
Однак, ОСОБА_1 протягом шести місяців після смерті спадкодавця не звернуся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.
 
28 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Дергачівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
 
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Положення статті 1269 ЦК України зобов`язують спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
 
Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Статтею 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
Згідно із пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також у разі відсутності інших спадкоємців, які б могли дати таку письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадкоємців, які б могли дати таку письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
 
Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 У зв`язку із відмовою нотаріуса в оформленні їй спадщини за відсутності відмови ОСОБА_1 від спадщини за заповітом ОСОБА_2 була змушена повідомити восени 2016 року ОСОБА_1 про існування заповіту і запропонувати йому відмовитися від спадщини.
 
Дізнавшись про існування заповіту, ОСОБА_1 не забажав відмовлятися від прийняття спадщини та звернувся до приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області із заявою про прийняття спадщини. 
 
15 листопада 2016 року приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області повідомив ОСОБА_1 , що у зв`язку з тим, що він порушив строк прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , він не має можливості, згідно із статтями 1268-1272 ЦК України, прийняти заяву про прийняття спадщини і видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, на виконання вимог статей 303, 307 ЦПК України 2004 року, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, залишив рішення суду першої інстанції без змін, оскільки дії ОСОБА_2 свідчать про те, що вона навмисно приховала факт існування заповіту на користь ОСОБА_1 та подала заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом, що позбавило ОСОБА_1 можливості вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.
 
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк

           І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець