Постанова 
Іменем України 
18 червня 2019 року
м. Київ
судова справа № 219/11869/16-к
провадження № 51-9861км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                  ОСОБА_6 ,
                                                                       ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
виправданих                                              ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань
за № 12014050420000797 від 09 серпня 2014 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Панчево Новомиргородського району Кіровоградської області, жителя
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кіровограда, жителя АДРЕСА_2 , такого, що в силу ст. 89 КК України не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 травня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області
від 02 травня 2018 року виправдано через недоведеність у вчиненні інкримінованих злочинів: ОСОБА_8 —за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України; ОСОБА_9 — за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України.
Вирішено питання про долю речових доказів, а також прийнято рішення про залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_10 .
За обвинувальним актом орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів за таких обставин.
ОСОБА_8 , обіймаючи посаду міліціонера взводу № 3 роти № 4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі – БПСМОП «Артемівськ»), маючи звання молодшого сержанта міліції, всупереч положенням Закону України «Про міліцію» та Положення про підрозділи міліції громадської безпеки особливого призначення, затвердженого наказом
Міністерства внутрішніх справ України від 08 травня 2014 року № 447 (далі — Положення), маючи умисел на викрадення та незаконне позбавлення волі ОСОБА_11 з метою перевірки його на причетність до участі в незаконних збройних формуваннях на території проведення антитерористичної операції,
08 серпня 2014 року о 15:18 умисно за попередньою змовою групою осіб
із міліціонером взводу № 1 роти № 1 БПСМОП «Артемівськ» ОСОБА_12 
та ОСОБА_9 , а також міліціонерами БПСМОП «Артемівськ» ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та
ОСОБА_18 , які не знали про наміри ОСОБА_8 , ОСОБА_19 та ОСОБА_9 , будучи озброєними та одягнутими у камуфльований одяг, прибули на двох автомобілях «Нива» до бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 » у АДРЕСА_3 ).
Цього ж дня ОСОБА_8 умисно, явно перевищуючи межі наданих йому прав та повноважень, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_20 та ОСОБА_9 , а також за сприяння ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які не усвідомлювали злочинного характеру дій ОСОБА_8 , ОСОБА_19 та ОСОБА_9 , із застосуванням фізичного насильства та погроз застосувати автоматичну вогнепальну зброю
за відсутності будь-яких законних підстав у період із 15:18 до 15:38 із кімнати № 5 указаної бази відпочинку примусово помістили ОСОБА_11 до салону належного йому автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter» (реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ) та, незаконно заволодівши у такий спосіб цим авто, що завдало значної матеріальної шкоди ОСОБА_11 , доставили останнього до підвального приміщення в будинку на АДРЕСА_4 , де утримували його з 08 по 13 серпня 2014 року.
13 серпня 2014 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_9 на ґрунті неприязного ставлення до осіб, які брали участь у незаконних збройних формуваннях на території проведення антитерористичної операції, будучи озброєним автоматом Калашникова калібру 7,62 мм, вивів ОСОБА_11 з вищевказаного підвального приміщення, куди його напередодні доставили та незаконно утримували, зв`язав йому руки за спиною та помістив
у салон автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», вивіз його на ділянку місцевості на території Покровської сільської ради Артемівського району Донецької області на відстані 4 км від автошляху Київ — Харків — Довжанський у північному напрямку
та 60 м від автошляху м. Артемівськ — м. Попасна у західному напрямку, вивів із автомобіля й відвів на вершину пагорбу до отвору водозабірного колодязя, де вистрелив короткою чергою в голову ОСОБА_11 , чим завдав тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя останнього, від яких той помер.
Орган досудового розслідування кваліфікував такі дії:
— ОСОБА_8 : за ч. 2 ст. 365 КК України — як перевищення службових повноважень, тобто умисне вчення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалися насильством та погрозою застосування насильства; за ч. 3 ст. 289 цього Кодексу — як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, що завдало значної матеріальної шкоди;
— ОСОБА_9 : за ч. 2 ст. 146 КК України — як незаконне позбавлення волі та викрадення людини за попередньою змовою групою осіб; за ч. 3 ст. 289 цього Кодексу — як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, що завдало значної матеріальної шкоди, а також за ч. 1 ст. 115 КК України — як убивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
У результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд з урахуванням положень статей 2, 8, 17 КПК України й сукупності досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 289 КК України, та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 115 цього Кодексу, не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та доказах (належних, допустимих, прямих чи непрямих), зібраних під час досудового й судового слідства, а тому виправдав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 через недоведеність вчинення ними інкримінованих злочинів.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 18 жовтня 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без змін, а апеляційну скаргу прокурора — без задоволення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор фактично посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, наводить доводи стосовно передчасності висновку місцевого суду про те, що досліджені
в судовому засіданні докази не доводять винуватості ОСОБА_8 
та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.
Суть доводів прокурора зводиться до того, що він не погоджується з висновком місцевого суду про виправдання через недоведеність у вчиненні інкримінованих злочинів: ОСОБА_8 — за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України
та ОСОБА_9 — за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України.
Апеляційний суд, як вважає прокурор, формально зазначивши у своєму рішенні доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, всупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК України належним чином їх не перевірив і не навів належних мотивів на їх спростування.
У запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник виправданого
ОСОБА_9 — адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити без зміни постановлені у кримінальному провадженні судові рішення, а касаційну скаргу прокурора — без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор, висловивши свої доводи на часткове підтримання касаційної скарги, вважала, що судові рішення постановлено всупереч положенням статей 94, 370, 374, 419 КПК України, а тому просила скасувати ці рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також виправдані ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посилаючись на безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора, кожен окремо просили постановлені судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора — без задоволення. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі його порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частинами 1, 2 ст. 2 КК України встановлено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок
у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення,
в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. 
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні. 
За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів — із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом. 
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. 
Зазначена засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1
ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. 
Згідно зі ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд установлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.
Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів суд повинен належно мотивувати. 
Як убачається з матеріалів провадження, вказаних вимог закону місцевий суд не дотримався.
Доводи прокурора в касаційній скарзі про те, що місцевий суд у вироку не навів мотивів, керуючись якими, він відкинув докази обвинувачення, що призвело до істотного порушення кримінального процесуального закону та невідповідності висновків цього суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони є суперечливими та непослідовними, колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими. 
Так, сторона обвинувачення наполягала на тому, що вина обвинувачених у вчиненні кожним з них інкримінованих злочинів підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ,
ОСОБА_26 , а також письмовими доказами, наданими суду органом досудового розслідування.
Виправдовуючи за недоведеністю винуватості у вчиненні злочинів, інкримінованих ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України та
ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України, місцевий суд у своєму рішенні послався на положення статей 2, 8, 17, 91-94, 373 КПК України.
При цьому своє рішення мотивував тим, що докази сторони обвинувачення, надані суду на підтвердження вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , не спростовують показань останніх про виконання ними як бійцями батальйону особливого призначення наказів, наданих командуванням, в умовах реальної бойової обстановки, не узгоджуються між собою, викликають поза розумні сумніви, не дають підстав для встановлення мотивів та цілей кримінальних правопорушень, не викривають обвинувачених у скоєнні дій, що містять ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованих злочинів відповідно до положень КК України, і взагалі не містять обставин скоєння злочинів, як про те вказано в обвинувальному акті.
Однак, навівши у вироку перелік доказів, досліджених у судовому засіданні, місцевий суд власних висновків не зробив та не дав їм ані повного аналізу, ані юридичної оцінки щодо їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності — з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення згідно з положеннями ст. 94 КПК України.
Разом із тим, відповідно до показань виправданого  ОСОБА_8 він, обіймаючи посаду міліціонера патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, разом з іншими міліціонерами, які входили до складу вказаної патрульної служби, серед яких був і ОСОБА_9 ,08 серпня
2014 року на виконання наказу командувачів батальйону затримали на території бази відпочинку «Острів скарбів» ОСОБА_11 , котрий підозрювався у зв`язках з особами, які вчиняли злочини проти суверенітету України. Того ж дня вони доставили його на мікроавтобусі «Mercedes-Benz Sprinter» до бази батальйону, а наступного дня супроводжували для вказання ним місця сховища зброї.
Ні він, ні ОСОБА_9 з ОСОБА_11 не спілкувалися, де той подівся з бази батальйону, йому, ОСОБА_8 , не відомо. Автомобіль ОСОБА_11 використовувався також за наказом командування батальйону, куди він зник, йому теж не відомо.
Аналогічні показання про виконання наказу командувача батальйону та обставини подій, що сталися 08 серпня 2014 року, дали суду виправданий
ОСОБА_9 , який вступив до рядів патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» ГУМВС в Дніпропетровській області як патріот України, та свідок ОСОБА_26 .
Натомість, поклавши зазначені показання в основу свого рішення про виправдання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд не вказав, яким чином виконання наказів командування при вчиненні виправданими дій, які їм інкримінуються, впливає на доведеність їх винуватості при тому, що самі виправдані фактично не заперечували вчинення таких дій.
Відповідно до ст. 41 КК України дія або бездіяльність особи, що заподіяла шкоди правоохоронним інтересам, визнається правомірною, якщо її було вчинено з метою виконання законного наказу або розпорядження.
Тобто вказаною нормою КК України встановлено критерії правомірності виконання наказу або розпорядження як обставини, що виключає кримінальну протиправність діяння. 
Однак місцевий суд не проаналізував і належно не оцінив показань зазначених учасників кримінального провадження, кожного з них та їх сукупності у взаємозв`язку з положеннями ст. 41 КК України, а тому колегія суддів касаційного суду вважає, що висновок місцевого суду про виправдання
 ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України та ОСОБА_9 за ч. 1
ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України є передчасним.
Статтею 419 цього Кодексу передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Однак апеляційний суд у результаті розгляду кримінального провадження не дотримався вказаних положень процесуального закону і не зазначив переконливих мотивів, через які апеляційну скаргу сторони обвинувачення на підставі невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження визнав необґрунтованою. Натомість цей суд у загальних фразах зазначив, що погоджується з рішенням суду першої інстанції. 
З огляду на те, що допущені порушення не може бути усунуто на стадії апеляційного провадження, судові рішення підлягають скасуванню, а кримінальне провадження — направленню на новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого суду слід урахувати наведене, ретельно дослідити всі докази, надані стороною обвинувачення, та залежно від встановленого постановити законне й обґрунтоване рішення, виклавши в ньому аналіз доказів та мотиви його прийняття.  
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, задовольнити частково.
Вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 травня
2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року щодо  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                     ОСОБА_27