Постанова
Іменем України        
                                               
29 серпня 2019 року 
м. Київ                                                          
 
справа № 554/1195/17
провадження № 61-32734св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Виконавчий комітет Полтавської міської ради, відділ у м. Полтаві міськрайонного управління у Полтавському районі та м. Полтаві Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2017 року у складі судді Андрієнко Г. В та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Абрамова П. С., Мартєва С. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У лютому 2017 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, відділу у м. Полтаві міськрайонного управління у Полтавському районі та м. Полтаві Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавської міської ради   про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації та державну реєстрацію права власності на землю.
 
Позовні вимоги   ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на частину житлового будинку на  АДРЕСА_1 та земельну ділянку. 03 грудня 2003 року ОСОБА_5 нотаріально посвідчила заповіт, за яким заповіла все належне їй майно, де б воно не було і з чого воно не складалося,  ОСОБА_1 За життя ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку, але не встигла отримати державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати за ним право на завершення приватизації та державну реєстрацію права власності на своє ім`я на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , передані у власність ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2017 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на завершення приватизації та державну реєстрацію права власності на своє ім`я на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , передані у власність ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, спадкоємець має право звернутися до суду із позовом про визнання відповідного права в порядку спадкування.
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 довів, що має право на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на своє ім`я.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зазначає, що суди не встановили коло спадкоємців; не з`ясували, чи звертався позивач до органів нотаріату, інших уповноважених органів щодо оформлення права на спірну земельну ділянку, чи отримував відмову цих органів.
 
Суди не надали належної оцінки листу Головного управління Держгеокадастру у м. Полтаві Полтавської області від 31 травня 2016 року про те, що управління не є розробником технічної документації із землеустрою.
 
Процесуальний статус Виконавчогокомітету Полтавської міської ради, як відповідача, є необґрунтованим, оскільки позивач до цього органу не звертався, отже, Виконавчий комітет Полтавської міської радине міг порушити права позивача.
 
Суди не надали оцінки письмовим доказам, а саме архівним випискам із розпорядження Полтавського міського голови від 15 червня 1998 року № 402р «Про передачу земельної ділянки  у приватну власність».
 
Суди не надали належної оцінки факту приватизації спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , що унеможливлює завершення процедури приватизації позивачем.
Суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив про те, що земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства, однак земельна ділянка призначена для ведення особистого підсобного господарства. Суд апеляційної інстанції цих недоліків не усунув.
 
Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2017 року і ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.
 
Із матеріалів справи відомо, що 03 грудня 2003 року ОСОБА_5 нотаріально посвідчила заповіт, за яким заповіла все належне їй майно, де б воно не було і з чого воно не складалося,  ОСОБА_1 За життя ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку, але не встигла отримати державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2011 року визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на частину житлового будинку літ. «А-1» (квартира № 1 ), яка складається з кімнати № 1-2 площею 14,9 кв . м, кухні 1-3 площею 4,6 кв. м, кімнати № 1-4 площею 13,8 кв. м, передньої № 1-5 площею 4,0 кв. м, сіней № 1-1 площею 4,6 кв. м, топочної № 1-6 площею 4,9 кв. м, тамбура № 1 площею 5,1 кв. м, сіней літ. «а2» у складі приміщення сіней № 1-1 площею 4,6 кв. м та                                   топочної № 1-6 площею 4,9 кв. м, сіней літ. «а» у складі приміщення тамбуру № 1,                ганку літ. «аЗ» та господарські будівлі: літню кухню літ. «В», гараж літ. «Б»,                      сарай літ. «Е», вбиральню літ. «Г», навіс літ. «е», огорожу № 6, огорожу № 7, частину огорожі № 1, частину огорожі № 4, воріт огорожі № 3, вимощення № 5, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
 
Розпорядженням міського голови від 15 червня 1998 року № 402-р   ОСОБА_5 передано у власність земельні ділянки площею 1 000,0 кв. м для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд та 138,0 кв. м для ведення особистого селянського господарства.
 
Приватизація земельних ділянок ОСОБА_5 завершена не була, акти на право власності на земельні ділянки не отримані.
 
ОСОБА_2 не є співвласником будинку на АДРЕСА_1 , її частина будинку виділена в окрему одиницю з присвоєнням окремої адреси.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
До складу спадщини відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України                          (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
 
Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України. 
 
ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно                               до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.
 
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
 
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. 
 
Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали  ОСОБА_5 , на підставі статей 1216,                             1218 ЦК України. До складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя в установленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.
 
Оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, спадкоємець має право звернутися до суду із позовом про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на своє ім`я.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді 17 квітня 2019 року справи № 723/1061/17, провадження № 61-26091св18.
 
ОСОБА_2 не заперечує той факт, що ОСОБА_5 за життя розпочала процедуру приватизації землі, проте не закінчила її у зв`язку із смертю. Зазначена обставина підтверджено належними і допустимими доказами. Беззаперечним є також і той факт, що ОСОБА_1 на підставі заповіту і судового рішення, яке набрало законної сили, успадкував частину садиби АДРЕСА_1 , а також отримав право на завершення приватизації земельних ділянок згідно з розпорядженням Полтавського міського голови від 15 червня 1998 року № 402-р у розмірах, які відповідають його частці у будинку.
 
ОСОБА_2 у касаційній скарзі зазначає, що обов`язковою і необхідною умовою для задоволення позову спадкоємця у такому випадку є відмова органу місцевого самоврядування у завершені приватизації, при цьому стверджує, що лист                          Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 31 травня 2016 року, на який посилався ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог, не є відмовою органу місцевого самоврядування у завершені приватизації землі. 
 
Разом з тим, оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації, спадкоємець має право на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та одержання правовстановлюючих документів про право власності на неї. 
Наявність чи відсутність відмови органу приватизації не є обов`язковим фактом, з яким закон пов`язує можливість ухвалення судом рішення про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації.
 
Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив про те, що земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства, однак земельна ділянка призначена для ведення особистого підсобного господарства не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, це може бути виправлене в порядку статті 219 ЦПК України 2004 року, оскільки розпорядженням Полтавського міського голови від 15 червня 1998 року № 402-р ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 138,0 кв. м для ведення особистого підсобного господарства.
 
Безпідставними є доводи ОСОБА_2 про те, що суди не встановили коло спадкоємців, оскільки ОСОБА_1 прийняв спадщину одноособово на підставі заповіту на все майно та права на майно померлої ОСОБА_5 Ця обставина за змістом положень Глави 85 Книги шостої ЦК України виключає права інших спадкоємців на спадкове майно, крім певних випадків, про існування яких у касаційній скарзі не зазначено. 
 
Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2017 зупинено виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання цих судових рішень.
 
Керуючись статтями 409, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик