Постанова
Іменем України
 
02 серпня 2019 року
м. Київ
справа №524/5527/16-ц
провадження № 61-33339св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - відкрите акціонерне товариство «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління          
Крючкова П.Р.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року  у складі суддів:  Хіль Л.М., Абрамова П.С., Лобова О.А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до відкритого акціонерного товариства  «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління Крючкова П.Р. (далі -                                      ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління Крючкова П.Р . ) про визнання дійсним без нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного                 20 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління Крючкова П.Р.
У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог і внесення змін до предмета позову, якою просила визнати дійсним без нотаріального посвідчення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 46,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 20 вересня 2009 року між ОСОБА_1  та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління Крючкова П.Р. та визнати за                 ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 46,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що між нею  та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління Крючкова Павла Робертовича 20 вересня 2009 року, було укладено угоду (попередній договір купівлі-продажу), відповідно до якої відповідач зобов`язався до кінця четвертого кварталу 2012 року, після проведення поточної технічної інвентаризації в КП «Кременчуцьке МБТІ» та оформлення правовстановлюючих документів, укласти основний договір купівлі-продажу на нежитлове приміщення, в нотаріальній конторі в АДРЕСА_2 .
Вказане нежитлове приміщення знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на першому поверсі.
Відповідно до вищевказаної угоди між сторонами було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов.
Після виконання зобов`язань покладених на позивача умовами угоди, відповідач умови угоди не виконав, і взагалі не бажає їх виконувати, зустрічей уникає. А тому ОСОБА_1 вимушена звернутися з позовом до суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаного майна.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції 
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено: визнано дійсним без нотаріального посвідчення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 46,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 20 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління Крючкова П.Р. ; визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення літ. «А, аг» загальною площею 46,7 кв.м., що складається з: основного приміщення літ. «А-1-1» - площею 30,7 кв.м., коридору літ. «А-1-2» - площею 5,4 кв.м., підсобного приміщення літ. «А-1-3» - площею 7,2 кв.м., санвузолу літ. «А-1-4» - площею 3,4 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із можливості застосування до спірних правовідносин норми ст. 220 ЦК України.
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 6 липня 2017 року, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області                               від 09 серпня 2016 року скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову відмовлено. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що  між сторонами було укладено лише попередній договір щодо зобов`язання у майбутньому у встановлений строк укласти договір-купівлі продажу, а основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення навіть не було оформлено (відсутня його письмова форма), а отже, відповідно, нотаріально не посвідчувався та не проходив державної реєстрації, а отже апеляційний суд прийшов до висновку, що такий договір  купівлі-продажу не є укладеним та не може визнаватись дійсним у судовому порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 29 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з  Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області №524/5527/16-ц.
 Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень              ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня  2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд постановив рішення яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до статті  328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Вважає, так як нею та відповідачем відповідно до попереднього договору купівлі-продажу досягнуто всіх домовленостей щодо істотних умов, а на даний час відповідач ухиляється від укладення основного, то суд першої інстанції відповідно до вимог статті 220 ЦК України вірно задовольнив її позовні вимоги та захистив порушені її права. 
Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу
Заперечення до Верховного Суду не надходили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 20 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» в особі виконуючого обов`язки голови правління Крючкова П.Р. було укладено попередній договір купівлі-продажу, згідно з яким сторони зобов`язались у майбутньому, в обумовлений договором строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого на умовах і в порядку, визначених цим договором.
Продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і сплатити за нього обумовлену грошову суму.
Як встановлено судами, характеристика об`єкта відчуження: нежитлове приміщення площею 47,5 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_1 гуртожитку № 39 , знаходиться на балансі продавця.
Продаж нежитлового приміщення за домовленістю сторін вчинено за 10760 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання договору.
Згідно з п.п. 4.1.2 вказаного договору, обов`язком продавця вказано укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна до кінця четвертого кварталу 2012 року, після проведення поточної технічної інвентаризації в                        КП «Кременчуцьке МБТІ» та оформлення правовстановлюючих документів.
Як встановлено апеляційним судом, відповідно до п. 5.1 договору, підписання договору, в рахунок належних за основним договором платежів, покупець передав, а продавець отримав повну суму розрахунку за відчужуване майно у розмірі 10760 грн. В момент нотаріального оформлення та підписання Основного договору, вказана сума буде зазначена у належний з покупця платіж за основним договором.
Згідно з п. 6.1 договору, за домовленістю сторін укладення основного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення здійснюватиметься в кінці четвертого кварталу 2012 року, у приміщенні офісу нотаріуса по АДРЕСА_2
У п. 7 у розділі «інші умови» договору зазначено, що покупець ознайомлений із необхідністю у передбачений законодавством термін після нотаріального посвідчення основного договору здійснити державну реєстрацію нерухомого майна (а.с. 6-8).
Після виконання зобов`язань покладених на позивача умовами угоди, відповідач умови угоди не виконав, і взагалі не бажає їх виконувати, зустрічей уникає. А тому ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаного майна.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Так,  відповідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.
Відповідно до положення статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої  статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частиною першою  статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки,   єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада    2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та                640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Апеляційний суд встановивши фактичні обставини прийшов до обґрунтованого висновку, що між сторонами було укладено лише попередній договір щодо зобов`язання у майбутньому у встановлений строк укласти договір-купівлі продажу, а основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення навіть не було оформлено (відсутня його письмова форма), а отже, відповідно, нотаріально не посвідчувався та не проходив державної реєстрації, а отже прийшов до вірного висновку, що такий договір  купівлі-продажу не є укладеним та не може визнаватись дійсним у судовому порядку.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові. 
Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року  без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      В. М. Сімоненко
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров