Постанова
Іменем України        
 
21 серпня 2019 року                                                                     
м. Київ                                                                    
 
справа № 758/10263/16-ц
провадження № 61-34036св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_4,
відповідач  – Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання припиненими правовідносин за договорами та усунення перешкод у праві власності за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 – адвоката Шульги Юрія Васильовича на рішення Подільського районного суду міста Києва                від 21 грудня 2016 року у складі судді Трегубенко Л. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 березня 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав йому кошти в сумі 15 723 доларів США під                               12,5 % річних на строк до 20 березня 2015 року.
З метою забезпечення виконання зобов’язань за вказаним кредитним договором                  20 березня 2008 року між сторонами було укладено договір застави автомобіля марки Мітсубісі, державний номерний знак (далі – д.н.з.) НОМЕР_3, згідно з яким на вказаний автомобіль було накладено обтяження та заборону на його відчуження.
У грудні 2013 року він достроково виплатив кредитну заборгованість, однак відповідач не зняв обтяження із автомобіля.
У подальшому він звернувся до банку із вимогою про зняття обтяження із автомобіля, однак його було повідомлено про те, що у нього станом на 02 лютого 2016 року існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 185 115,36 грн, яка складається із: пені за порушення строків повернення кредиту в розмірі 133 416,41 грн; пені за порушення сплати процентів – 514 698,95 грн.
Банком нарахована пеня за період з 11 липня 2008 року до 27 червня 2013 року, тобто поза межами позовної давності, тому у відповідача відсутні правові підстави для стягнення пені.
Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив: визнати припиненими правовідносини за кредитним договором у зв’язку з їх виконанням належним чином; визнати припиненими правовідносини за договором застави транспортного засобу, у зв’язку із припиненням забезпеченого заставою зобов’язання; усунути йому перешкоди у володінні майном шляхом зобов’язання відповідача припинити обтяження рухомого майна та вчинити дії щодо внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про припинення обтяжень на автомобіль марки Мітсубісі, д.н.з. НОМЕР_3.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з умовами кредитного договору він діє до повного погашення заборгованості за договором, пені за несвоєчасне погашення кредиту та сплати процентів, оскільки позивачем не сплачено пеню за порушення строків повернення кредиту та проценти за договором, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, діючого в інтересах ОСОБА_4, відхилено, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2017 року представник ОСОБА_4 – адвокат Шульга Ю. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва  від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.  
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що у 2013 році позивач погасив всю існуючу заборгованість за кредитним договором. Банк прийняв від позичальника всю суму заборгованості та фактично підтвердив належне та повне виконання зобов’язань за кредитним договором. Жодних вимог про стягнення пені чи інших видів неустойки банк не заявляв ні в момент дострокового погашення заборгованості, ні на даний час. Суди попередніх інстанцій не застосували норми законодавства щодо спливу позовної давності до вимог банку для стягнення пені за кредитним договором та положення статей 3, 28 Закону України «Про заставу», статті 593 ЦК України, яким передбачено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов’язання.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі – ПАТ «Родовід Банк») подало  заперечення на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, посилаючись на те, що у зв’язку з неналежним виконанням ОСОБА_4  взятих на себе зобов’язань за кредитним договором банком було нараховано пеню, яка є складовою частиною зобов’язання за кредитним договором і підлягає погашенню відповідно до умов кредитного договору.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20 березня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00629.08.2, згідно з пунктом 1.1 якого банк відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 15 723 доларів США терміном до 20 березня 2015 року.
Процентна ставка за кредитами за цим договором встановлюється в розмірі 12,50 % річних (пункт 1.5 кредитного договору).
Згідно з пунктом 3.6  кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов’язався сплачувати банку за кожен день прострочення пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості.
Пунктом 7.6 кредитного договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту надання позичальнику кредитних коштів відповідно до умов цього договору і діє до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ним, а при наявності простроченої заборгованості і пені за несвоєчасне погашення кредитів та сплати процентів, а також штрафи, передбачені цим договором.
З метою забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором 20 березня        2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави транспортного засобу № 77.1/АА-00629.08.2-3, за умовами якого заставодавець для забезпечення виконання в повному обсязі  своїх  зобов’язань перед  заставодержателем за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафу), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості передає в заставу автомобіль Мітсубісі, д.н.з. НОМЕР_3.
Згідно з довідкою ПАТ «Родовід Банк» від 02 лютого 2016 року № 13.1-11-б.б/435 кредитна заборгованість ОСОБА_4 перед банком становить 133 416,41 грн – пеня за порушення строків повернення кредитів та 51 698,95 грн – пеня за порушення строків сплати процентів.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Подільського районного суду міста Києва.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі – ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
02 червня 2018 року справу № 758/10263/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України                                              від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,  зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до довідки ПАТ Родовід банк» від 02 лютого 2016 року сума заборгованості ОСОБА_4 за договором складає: 185 115,36 грн – пеня за несвоєчасне виконання своїх зобов’язань за договором, а саме: 133 416,41 грн – пеня за порушення строків повернення кредиту, 51 698,95 грн – пеня за порушення сплати процентів.
За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). 
Правила припинення зобов’язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов’язання» розділу І книги п’ятої «Зобов’язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).
Відповідно до частини першої статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави;                      4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.
Відповідно до статті 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в  разі  придбання  заставодержателем  права  власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненими правовідносин за кредитним договором, у зв’язку з його виконанням належним чином, та визнання припиненими правовідносин за договором застави. 
Доводи касаційної скарги про те, що нарахована відповідачем пеня за період                                       з 11 липня 2008 року до 27 червня 2013 року не заявлена до стягнення, а річний строк звернення до суду банком пропущено, тому наявні підстави для задоволення цього позову, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність пов’язується із судовим захистом суб’єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб’єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов’язаної особи.
Отже, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов’язання не припиняється.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв’язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 – адвоката Шульги Юрія Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І.
    В. Литвиненко     В.
    С. Висоцька     І.
    М. Фаловська