ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
26 червня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 754/14169/16-ц
Провадження № 14-244цс19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ситнік О. М.,
 
суддів: Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «АТП-2240» (далі - ПАТ «АТП-2240»),
 
розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ліквідатора ПАТ «АТП-2240» Звєздічева Максима Олександровича
 
на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року у складі судді Клочко І. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року у складі колегії суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «АТП-2240» про зобов'язання виконати перерахунок заробітної плати, здійснити оплату праці та видати довідку про заробітну плату, і

ВСТАНОВИЛА:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив: зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати за період з 29 по 31 жовтня 1986 року з урахуванням постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7 «Про умови оплати праці та матеріальне забезпечення працівників підприємств, установ і організацій, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції та відвертанням забруднення довкілля» (далі - Постанова № 207-7, ЧАЕС відповідно) за роботу, пов`язану з ліквідацією аварії на ЧАЕС у першій зоні небезпеки, з підвищенням її в двократному розмірі порівняно з установленим розміром підприємством та здійснити її виплату; зобов`язати відповідача видати відповідну довідку про заробітну плату за вказаний період з урахуванням проведеного перерахунку для пред`явлення до органів Пенсійного фонду України для нарахування пенсії.  
 
Вимоги мотивував тим, що в 1986 році він працював в АТП-13055 (на даний час ПАТ «АТП-2240») на посаді старшого майстра. На підставі наказу підприємства від 27 жовтня 1986 року на строк з 29 жовтня по 29 листопада 1986 року був направлений у відрядження до м. Чорнобиля у с. Іллінці. Він здійснював роботи з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС переважно в м. Чорнобилі, де проживав протягом усього часу відрядження. 29 жовтня 1986 року він прибув до м. Чорнобиля у с. Іллінці і вибув з м. Чорнобиля 28 листопада 1986 року згідно з посвідченням про відрядження № 40. Йому були видані табелі-довідки на виплату заробітної плати, як залученому персоналу, який брав участь у виконанні робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до чинних нормативних актів за жовтень та листопад 1986 року. У м. Чорнобилі йому було видано довідку начальником зведеної колони УРСР про те, що з 29 жовтня по 29 листопада 1986 року, в тому числі щосуботи та щонеділі, він був зайнятий на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, у зоні небезпеки № 1 тривалістю 372 години і має пільги, встановлені законодавством. Проте відповідач заробітну плату за роботу в першій зоні за період з 29 по 31 жовтня 1986 року безпідставно йому не нараховує. Відповідно до роз`яснень Міністерства праці та соціальної політики України від 05 листопада 2002 року № 18-733 м. Чорнобиль віднесено з 15 липня 1986 року по 01 березня 1987 року до першої зони з оплатою праці у двократному розмірі понад збережену середньомісячну заробітну плату, але йому нараховано заробітну плату з кратністю 1.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Зобов`язано ПАТ «АТП-2240» здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати за період з 29 до 31 жовтня 1986 року з урахуванням Постанови № 207-7 за роботу, пов`язану з ліквідацією аварії на ЧАЕС у першій зоні небезпеки, з підвищенням її в двократному розмірі порівняно з установленим підприємством розміром та здійснити її виплату. Зобов`язано ПАТ «АТП-2240» видати відповідну довідку про заробітну плату за період з 29 до 31 жовтня 1986 року з урахуванням проведеного перерахунку для пред`явлення до органів Пенсійного фонду України для нарахування пенсії. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу за період роботи в першій зоні під час виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за період з 29 до 31 жовтня 1986 року неправомірно нараховано заробітну плату без врахування її підвищення у двократному розмірі порівняно з установленим розміром підприємством, що передбачено Постановою                    № 207-7.
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року апеляційну скаргу ліквідатора ПАТ «АТП-2240» Звєздічева М. О. залишено без задоволення, заочне рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2018 року, ліквідатор ПАТ «АТП-2240» Звєздічев М. О. просив скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позовна вимога щодо виплати заробітної плати підлягає розгляду в порядку господарського судочинства Господарським судом міста Києва, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство ПАТ «АТП-2240». А тому суди безпідставно розглянули справу в  порядку цивільного судочинства.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою, а ухвалою від 28 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину шосту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), яка передбачає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2019 року справу прийнято для продовження розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами (у порядку письмового провадження).
 
Позиція Великої Палати Верховного Суду
 
Велика Палата Верховного Суду, заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та матеріали справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суди установили, що ОСОБА_1 як працівник ПАТ «АТП-2240» у період з 29 жовтня по 29 листопада 1986 року був зайнятий на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС у першій зоні небезпеки тривалістю 372 години. Позивачу за період з 29 по 31 жовтня 1986 року нараховано заробітну плату з кратністю 1.
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом до ПАТ «АТП-2240» про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати за період з 29 по 31 жовтня 1986 року, здійснити оплату праці за цей період та видати довідку про заробітну плату.
 
Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, Велика Палата Верховного Суду керується такими міркуваннями.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя. 
 
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
 
У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи у суді першої інстанції) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
 
У статті 19 ЦПК України (у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
 
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, передбаченими у статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
При цьому суди повинні враховувати також принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.
 
19 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (за винятком окремих його положень) (далі - Закон № 4212-VI), яким Закон України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) викладено в новій редакції. 
 
У пункті 1^1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.
 
Установлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 08 вересня 2014 року порушено провадження у справі № 910/15443/14 про банкрутство ПАТ «АТП-2240» (www.reyestr.court.gov.ua/Review/40515952). Постановою Господарського суду міста Києва від 04 листопада 2015 року у справі № 910/15443/14 ПАТ «АТП-2240» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру (а. с. 65-68).
 
Статтею 28 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що в разі банкрутства підприємства чи ліквідації його у судовому порядку зобов`язання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану в період, що передував банкрутству чи ліквідації підприємства, виконуються відповідно до Закону № 2343-XII.
 
Частиною четвертою статті 10 Закону № 2343-XII визначено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. 
 
Указана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції, чинній на час розгляду справи судомпершої інстанції, яким визначено, що господарським судам підвідомчі справи у всіх майнових спорах з вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, зокрема у спорах про стягнення заробітної плати, та застосовується незалежно від суб`єктного складу сторін.
 
Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев`ята статті 16 ГПК України). Такі майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, установлених Законом № 2343-XII, у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ. 
 
У ГПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів з вимогами до боржників у такій справі.
 
За наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільна справа за позовом до такого відповідачане може бути порушена.
 
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій розглянули справу у порядку цивільного судочинства помилково і неправильно визначили юрисдикційність спору, який виник між сторонами у справі.
 
У частинах першій, другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.
 
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19?22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення.
 
Відповідно до пункту 1частини першої статті 255 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
 
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повідомити  ОСОБА_1 , що розгляд його позовних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду.
 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).
 
Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи не містять.
 
Керуючись статтями 259, 268, 400, 406, 409, 414-416, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду 
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Касаційну скаргу ліквідатора Публічного акціонерного товариства «АТП-2240» Звєздічева Максима Олександровича задовольнити.
 
Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року скасувати.
 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АТП-2240» про зобов'язання виконати перерахунок заробітної плати, здійснити оплату праці та видати довідку про заробітну плату - закрити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                   О. М. Ситнік
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                        О. Р. Кібенко
Т. О. Анцупова                                       В. С. Князєв
С. В. Бакуліна                                         Л. М. Лобойко
В. В. Британчук                                     Н. П. Лященко
Ю. Л. Власов                                           О. Б. Прокопенко
М. І. Гриців                                              В. В. Пророк
Д. А. Гудима                                          Л. І. Рогач
В. І. Данішевська                                  О. С. Ткачук
Ж. М. Єленіна                                         В. Ю. Уркевич
О. С. Золотніков                                    О. Г. Яновська