Постанова 
Іменем  України
 
03 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 653/2779/15-ц
 
провадження № 61-4463св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач, відповідач -  ОСОБА_1 ,
відповідач, позивач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2018 року у складі судді Крапівіна О. П. та постанову Херсонського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                 ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з батьком.
Позовна заява мотивована тим, що 08 березня 2006 року він та ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 ,               ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з ним та його матір`ю - ОСОБА_5                      ОСОБА_2 з ними не проживає. Шлюб існує лише формально.
Відповідач покинула його з синами, до дітей не приходить, не спілкується з ними, не телефонує їм, не надає фінансової допомоги, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, що свідчить про невиконання нею своїх батьківських обов`язків.
Ураховуючи викладене,   ОСОБА_1 просив суд: розірвати шлюб, зареєстрований між ним та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше            50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 вересня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття; визначити місце проживання дітей з ним, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з матір`ю.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 18 березня 2006 року вона з ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом вони не проживають з 2013 року через різні погляди на життя і ведення господарства. Вона вимушена була з синами повернутися до своїх батьків у Автономну Республіку Крим, про місце проживання дітей з нею вони з чоловіком досягли згоди, як і про те, що він буде приймати участь у їх вихованні та утриманні.
Проте, добровільно чоловік допомоги на дітей не надавав.
Також ОСОБА_2 зазначала, що їх спільні діти на даний час проживають з ОСОБА_1 , оскільки відповідач забрав їх та не дає їй можливості спілкуватись з дітьми. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визначити місцем проживання малолітніх дітей з нею за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 10 липня       2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей, об`єднавши в одне провадження.
 
Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 13 грудня 2017 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 653/2779/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей та цивільну справу № 653/2744/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 18 березня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Советського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 11.                    У решті позову відмовлено. 
Позов  ОСОБА_2 задоволено. Визначено місцем проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                        з ОСОБА_2 за адресою:   АДРЕСА_2 .
Допущенонегайне виконання рішення суду в частині визначення місця проживання дітей.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спільне проживання   ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 не склалося. Фактично шлюбні відносини припинені. Разом не проживають. Шлюб існує лише формально, тому подальше збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_1 та             ОСОБА_2 . 
При цьому сторони люблять своїх дітей, бажають їх виховувати, позитивно характеризуються, але мають проблеми спілкування між собою з приводу подружнього життя та виховання дітей, тому суд вважав наявними підстави визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки відсутні правові підстави, передбачені нормами матеріального права та Декларацією з прав дитини для розлучення дітей зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 . 
Крім того, суд врахував висновок судово-медичної експертизи № 104/Г, в рамках кримінального провадження № 12015230140002003, за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , підозрюваним у кримінальному провадженні був ОСОБА_1 та, проаналізувавши ці обставини, суд дійшов висновку, що з боку ОСОБА_1 вчинялись насильницькі дії у відношенні своєї дружини ОСОБА_2 , а тому вона була вимушена покинути своїх дітей через загрозу для її життя та здоров`я зі сторони її чоловіка.    
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задоволено частково. 
Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня              2018 року змінено.
Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на принцип 6 Декларації прав дитини, як на підставу визначення місця проживання дітей з матір`ю.
У решті рішення суду залишено без змін. 
 
Даючи оцінку зібраним у справі доказам, дотримуючись найважливіших інтересів дітей та враховуючи обставини, на які вказував Європейський суд з прав людини при розгляді справ такої категорії, апеляційний суд виходив із того, що у найкращих інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , буде збереження їх зв`язків не з сім`єю батька, де вони проживають, й обстановка, у якій вони виховуються є «особливо непридатною» і «явно неблагополучною» для їх психічного здоров`я, виховання, навчання, гармонійного розвитку.
У найкращих інтересах дітей буде проживання їх з мамою, яка здатна, на відміну від батька, забезпечити їм розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, при цьому вона не перешкоджатиме спілкуванню батька з дітьми.
Також службою у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської областівпродовж перебування справи в апеляційному суді надано висновки про визначення місця проживання малолітніх дітей від 07 травня 2018 року, 11 вересня 2018 року і 06 лютого 2019 року, згідно з якими місце проживання дітей слід визначити з матір`ю, після налагодження нею психоемоційного контакту з дітьми.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У березні 2019 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дітей, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.     
 
Судові рішення в частині позовних вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                             № 653/2779/15-ц з Генічеського районного суду Херсонської області.
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з батьком, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
При постановлені оскаржуваних рішень суди не врахували практику Європейського суду з прав людини. Факти, на які вони послалися у своїх рішеннях не перевірили, належними і допустимими доказами не підтвердили. 
Суди не врахували, що мати залишила проживати дітей з ним добровільно, оскільки без поважних причин припинила користуватись житлом, в якому вона разом з дітьми до червня 2015 року проживала, але суд у порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України мотивовану оцінку вказаного аргументу у своєму рішенні не навів, що також вплинуло на законність рішення та його обгрунтованість.
Суди належним чином не перевірили, чи дійсно мати дітей має житло за вказаною нею адресою і чому при цьому її реєстрація здійснена за іншою адресою. Також суди не надали належної оцінки та не мотивували у своїх рішеннях необхідність припинення проживання дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, де вони перебувають і поміщення їх у середовище для них не звичне, не стійке та загрозливе, з урахуванням попереднього підходу матері до виховання синів.
Крім того, у матеріалах справи є довідка Новотроїцького центру зайнятості, в якій вказано, що ОСОБА_2 з 03 квітня 2017 року перебуває на обліку в цій установі. Жодних доказів того, що вона знята з обліку, як безробітна, справа не містить. Проте суд стверджує у своїх рішеннях про те, що                  ОСОБА_2 офіційно працевлаштована, коли жодних доказів того, що вона знялась з обліку у центрі зайнятості матеріали справи не містять, як і копії наказу про прийняття на роботу або копії трудової книжки.
Разом з тим суд не врахував думку старшого сина, який хоче проживати з батьком.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з                          18 березня 2006 року і мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 ,                          ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Подружнє життя сторін не складалося внаслідок сварок у сім`ї, ініціатором яких, як зазначила ОСОБА_2 , був її чоловік - ОСОБА_1 .
 
Внаслідок такої поведінки чоловіка ОСОБА_2 , не маючи власного житла, виїхала у 2013 році з дітьми до своїх батьків: Совєтський район Автономної Республіки Крим.
Проживаючи у Автономній Республіці Крим, старший син подружжя - ОСОБА_3 , пішов на навчання у перший клас до Совєтської середньої школи № 3. Згідно з характеристикою зі школи дитина була підготовлена до навчання, знала букви та цифри, могла писати та читати по складах, проявила себе доброю, дружелюбною, комунікабельною; мама займалась вихованням сина, постійно цікавилася його успіхами; батько дитини - ОСОБА_1 , у період навчання з вересня 2013 року по березень 2014 року у школі жодного разу не був і сином не цікавився (а.с. 87, т. 1).
 
У березні 2014 року ОСОБА_1 приїхав до дружини та вмовив повернутися її з дітьми, пообіцяв, що їх подружнє життя зміниться.
ОСОБА_2 повернулась з дітьми до чоловіка у смт . Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області до будинку, що належить на праві власності її свекрусі - ОСОБА_5 
Між подружжям знову почалися сварки і 19 червня 2015 року ОСОБА_2 пішла з дому, як вона зазначає, внаслідок того, що чоловік її побив та вигнав, заборонивши повертатися, а діти залишились з батьком та бабою (а.с. 7, 8, т. 1).
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15 жовтня 2016 року ОСОБА_2 визнано втратившою право користування житловими приміщеннями у будинку, належному її свекрусі - ОСОБА_5 (а.с. 50, т. 2).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як і ОСОБА_4 ,                        ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначили в суді, що хочуть проживати з батьком і бабусею.
 
Службою у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області надано висновки про визначення місця проживання малолітніх дітей від 07 травня 2018 року, 11 вересня 2018 року і 06 лютого 2019 року, згідно з якими місце проживання дітей слід визначити з матір`ю (а. с. 244-252, 255-258, т. 1).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до частини першої статті 160, частини першої статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
 
У статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
 
Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Разом з тим суд врахував, що відповідно до вимоги про судимість                                      07 вересня 2005 року ОСОБА_1 притягувався до кримінальної відповідальності Генічеським районним судом Херсонської області за частиною першою статті 310 КК України за незаконний посів і вирощування снодійного маку і конопель (а. с. 89).
 
Також колегія суддів заслухала думку дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , щодо їх бажання проживати з одним із батьків.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як і ОСОБА_4 ,                        ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначили, що хочуть проживати з батьком і бабусею, діти напружені, обоє повторюють слова свого батька про те, що мама їх покинула. ОСОБА_3 досить емоційний не стриманий, категоричний, різкий. ОСОБА_4 , на думку суду, є вразливим, під час запитань про маму плакав.
Так, у колегії суддів апеляційного суду склалася думка, що ОСОБА_3 перебуває під впливом батька щодо категоричного заперечення присутності мами у його житті, а ОСОБА_4 - ще недостатньо зрілий, щоб мати власну думку з поставленого питання. Тому, незважаючи на думку дітей щодо місця їх проживання з батьком, колегія суддів вважала, що ця думка дітям нав`язана батьком та не відповідає якнайкращим інтересам самих дітей виховуватися у спокійній, доброзичливій обстановці.
Психоемоційний стан дітей пов`язаний з поведінкою батька у сім`ї, його зневажливим відношенням до своєї дружини, нав`язуванням дітям думки, що мама їх покинула.
 
Разом з тим ОСОБА_2 зазначала, що чоловік чинив їй перешкоди та не надавав можливості бачитися, спілкуватися з дітьми, був категорично проти подарунків, які вона приносила дітям, що підтверджується численними відповідями служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, висновком Генічеськоїрайонної державної адміністрації Херсонської області від 25 жовтня 2016 року                  (а. с. 58 т. 1), згідно з яким ОСОБА_2 неодноразово протягом 2015 року зверталася до служби у справах дітей з питання перешкоджання їй чоловіком у спілкуванні з дітьми, була на особистому прийомі у начальника служби у лютому 2016 року (а. с. 58, 233, 234-243, т. 1).
 
Таким чином, зібрані докази свідчать про необхідність визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з матір`ю, після налагодження нею психоемоційного контакту з дітьми (а. с. 244-252, 255-258, т. 1).
 
Налагодження такого контакту між дітьми і мамою, але найважливіше - це заняття дітей з психологом з метою стабілізації їх психо-емоційного стану, можливо, на думку суду, лише за умови проживання дітей з матір`ю, тому що батько акумулював і буде продовжувати акумулювати негативне ставлення дітей до матері, перешкоджав і буде перешкоджати зустрічам дітей з матір`ю і її участі у їх вихованні. За рік, що минув, з дня надання висновку психологом від 14 лютого 2018 року та рекомендацій щодо доцільності довгострокового відвідування дітьми психолога, батько не забезпечив синам занять з психологом і не збирається їх забезпечувати у майбутньому.
 
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
 
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
 
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Разом з тим у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня               2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
Положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язаний ураховувати суд, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
 
Таким чином, при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини у силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
 
У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій врахували, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази вказують на те, що проживання дітей з матір`ю якнайкраще забезпечить їх інтереси.
 
З урахуванням вищезазначених вимог закону, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України, повно та всебічно з`ясували обставини справи, вірно застосувавши положення статей 160, 161 СК України,  дійшли до правильного висновку про те, що проживання дітей з матір`ю найкраще забезпечить їх інтереси.  
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що причин, які б доводили необхідність зміни місця проживання дітей судами не встановлено, не заслуговують на увагу, оскільки ці підстави були прийняті судами, наданим доказам дана належна правова оцінка. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що мати залишила проживати дітей з батьком добровільно є безпідставними, оскільки спростовуються відповідями служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, висновком Генічеськоїрайонної державної адміністрації Херсонської області від 25 жовтня 2016 року, наявними у матеріалах справи.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній             частині - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня             2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 07 лютого             2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до                ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, зустрічних позовних вимог   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, про визначення місця проживання дітей  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Г. В. Кривцова
Ю. В. Черняк