Постанова
Іменем України
 
12 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 522/6807/15-ц
 
провадження № 61-30298св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватне акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця», Одеська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду 
міста Одеси від 11 квітня 2017 року у складі судді Кравчук Т. С. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Дрішюка А. І., Заїкіна А. П., 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Укрпроофздоровниця» (далі - ПрАТ «Укрпроофздоровниця»), Одеська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання дій протиправними, незаконним рішення у видачі ордеру на підсобне приміщення та його скасування, виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно ордеру № 000253, виданим 
28 березня 1995 року Одеською обласною радою курортів 
ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» їй було надано у користування кімнати № 281-а та № 336 на склад сім`ї з двох осіб в будинку АДРЕСА_1 , який на час видачі ордера мав статус гуртожитку. В 1999 році статус зазначеного гуртожитку було змінено на житловий будинок, в результаті чого 18 травня 2000 року ЗАТ «Укрпрофздоровниця» набуло право власності на цей багатоквартирний будинок шляхом отримання свідоцтва про право колективної власності, а 29 грудня 2003 року власником цього будинку стала Одеська міська рада на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради народних депутатів на підставі рішення Одеської міської ради від 09 грудня 1999 року. 
 
Листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 
06 березня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено, що 20 вересня 1996 року Одеським відділенням АТ «Укрпрофоздоровниця» родині ОСОБА_2 було надано ордер № 276 на зайняття підсобного приміщення № 287 площею 
17,4 кв.м (далі по тексту - спірне приміщення), тобто до попередньої зміни статусу будинку, як сімейного гуртожитку, оскільки лише 31 березня 1999 року винесено розпорядження міського голови «Про прийняття на баланс житлових підприємств Приморської, Суворовської, Київської районних адміністрацій зовнішніх інженерних мереж, житлових будинків, сімейних гуртожитків, будівель ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». 
 
Відповідачі без законних на те підстав та дозволів реконструювали спірне приміщення в житлове, в той час як будь-яких розпоряджень райадміністрації щодо зміни функціонального призначення нежитлового приміщення на службову квартиру з присвоєнням нумерації № 287 та включення зазначеної житлової квартири до числа службового з переданням КП «ЖКС «Фонтанський» для подальшого розподілу працівника підприємства не було. 
 
Виходячи з вимог статті 58 ЖК України, згідно яких ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, спірне приміщення було нежилим, що в силу статті 59 ЖК України є підставою для визнання ордеру недійсним, а відповідно до статті 117 ЖК України особи, що там проживають, повинні бути виселені. З моменту видачі ОСОБА_2 ордеру на право зайняття підсобного приміщення № 287 площею 17,4 кв.м, на підставі якого остання вселилася в дану квартиру з родиною у складі трьох осіб, було істотно порушено права та законні інтереси позивачки. 

 
ОСОБА_1 просила:
 
- визнати протиправними дії ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» щодо прийняття рішення 19 вересня 1996 року у видачі ОСОБА_2 ордеру № 276 на право зайняття з родиною із трьох осіб підсобного приміщення № 287 площею 
17,4. кв.м по АДРЕСА_1 ; 
 
- визнати незаконним та скасувати рішення ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 19 вересня 1996 року про видачу ОСОБА_2 ордеру № 276 на право зайняття з родиною із трьох осіб підсобного приміщення № 87 площею 
17,4. кв .м по АДРЕСА_1 ; 
 
- визнати недійсним ордер № 276 на житлову площу в гуртожитку, виданий 
20 вересня 1996 року Одеським відділенням АТ «Укрпрофоздоровниця» ОСОБА_2 на право зайняття з родиною із трьох осіб підсобного приміщення № 287 площею 17,4. кв .м по АДРЕСА_1 ; 
 
- виселити відповідачів з підсобного приміщення № 287 площею 17,4. кв .м по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано відсутністю доказів порушення суб`єктивного цивільного права ОСОБА_1 , яке потребує судового захисту в силу статті 15 ЦК України.
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилено.
 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_4 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
 
07 жовтня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 
2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що спірне приміщення на час видачі ордеру не було житловим приміщенням, а знаходилось у користуванні всіх мешканців, а тому не було правових підстав видавати ордер. Висновок судів є неправильним, оскільки зроблений на підставі неналежним чином оцінених доказів.
 
Доводи інших учасників справи:
 
12 січня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв`язкуподав до Верховного Суду заперечення, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 
11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 
18 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги:
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Приморського районного суду міста Одеси.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.
 
Розпорядженням від 11 червня 2019 року № 652/0/226/19 за касаційним провадженням № 61-30298св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.
 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи встановлених судом:
 
Згідно ордеру № 000276 на жилу площу в гуртожитку, виданому на підставі рішення житлово-побутової комісії (протокол № 24 від 19 вересня 1996 року),
20 вересня 1996 року ОСОБА_2 було надано право на зайняття із сім`єю з трьох осіб жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 17,4 кв.м. 
 
Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 02 червня 2015 року, виданою дільницею № 6 КП «ЖКС «Фонтанський», в кімнаті № 287 зареєстровані: ОСОБА_2 - відповідальний квартиронаймач з 25 листопада 1996 року, ОСОБА_7 - чоловік з 25 листопада 1996 року, ОСОБА_3 - син з 
05 червня 1996 року. 
 
На час видачі ордеру (20 вересня 1996 року), будівля по АДРЕСА_1 , мала статус відомчого гуртожитку й знаходилася на балансі 
ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».
 
Рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4123-V, гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ) надано статус «гуртожиток» сімейного типу комунальної власності територіальної громади міста Одеси.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:
 
Відповідно до статті 4 ЖК Української РСР (тут і далі в редакції, чинній на час видачі спірного ордера) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).
 
До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.
 
До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
 
Згідно з статтею 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.
 
Згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
 
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції». 
 
Щодо практики Європейського суду з прав людини поняття «житло» у пункті 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) охоплює не лише житло фізичних осіб. Воно може поширюватися на офісні приміщення, які належать фізичним особам, а також офіси юридичних осіб, їх філій та інші приміщення. Слід звернути увагу на те, що поняття «житло» в сенсі статті 8 Конвенції означає швидше «домівка» і тлумачиться доволі широко. Ним охоплюються: - місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству (наприклад, традиційне циганське шатро, див рішення у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» (Case of Backley v. the United Kingdom) від 
25 вересня 1996 року, Заява № 20348/92, пункт 53); - місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» (Case of Gillow v. the United Kingdom) від 
24 листопада 1986 року, серія А, № 109, пункт 46); - житло, яке має статус «службового» (справа «Новоселецький проти України»; (Case of Novoseleskiy v. Ukraine) від 22 лютого 2005 року, Заява № 47148/99); - власність, яку особа щороку займає певний проміжок часу; - приміщення, пов`язані з професійною діяльністю (офіси) адвоката (рішення у справі Німітц проти Німеччини (Case of Niemietz v. Germany) від 16 грудня 1992 року, Серія А, № 251-В, пункт 29; «Смірнов проти Росії» (Case of Smirnov v. Russia) від 07 червня 2007 року, Заява № 71362/01) чи нотаріуса (рішення у справі «Пантелеєнко проти України» (Case of Panteleyenko v. Ukraine) від 29 червня 2006 року, Заява № 11901/02); - офісні приміщення (рішення у справі «Бук проти Німеччини» (Case of Buck v. Germany) від 28 квітня 2005 року, Заява № 41604/98; рішення у справі «Ромен і Шміт проти Люксембургу» від 25 лютого 2003 року); - складські приміщення (рішення у справі «Товариство «Колас Ест» та інші проти Франції» (Case of Societe Colas Est and Others v. France) від 16 квітня 2002 року, Заява 
№ 37971/97). 
 
Поняття «житло», що використовується в статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тлумачиться Європейським судом з прав людини набагато ширше, ніж місце для проживання фізичної особи: включаються також самочинне будівництво, офісні приміщення, складські приміщення, місця для тимчасового перебування. 
 
Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу (стаття 128 ЖК Української РСР).
 
Відповідно о статті 129 ДК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
 
Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачі з 1996 року користуються спірним помешканням яке набули згідно ордеру від 26 вересня 1996 року № 000276, постійно там проживають, будь-яких доказів на підтвердження порушення норм СНІП при його реконструкції позивачем не надано, матеріали справи не містять доказів і щодо порушення суб`єктивних прав ОСОБА_1 , яка займає інші приміщення.
 
Щодо доводів касаційної скарги:
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Крім того, долучена до заяви від 22 червня 2019 року (вх. № 26146/0/220-19 від 02 липня 2019 року) копія заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 березня 2019 року у цивільній справі № 522/16472/18 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні приміщенням загального користування, відповідно до правил статті 400 ЦПК України не муже бути оцінене судом касаційної інстанції та, відповідно взяте до уваги.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 
2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4  залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. П. Курило

 
А. Ю. Зайцев

 
Є. В. Коротенко