П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
29 травня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 202/968/16-а (2-а/202/44/2016)
Провадження № 11-1123апп18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу Громадського формування з охорони громадського порядку «Всеукраїнське формування безпека руху» (далі - Громадське формування) на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року (судді Щербак А. А., Дурасова Ю. В., Баранник Н. П.) у справі № 202/968/16-а (2-а/202/44/2016) за позовом Громадського формування та Комунального підприємства «Міськавтопарк» (далі - КП «Міськавтопарк») до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради (далі - Виконком, Міськрада відповідно), державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Лісоволенка Романа Михайловича (далі - Держреєстратор), третя особа - Департамент транспорту та зв'язку Міськради (далі - Департамент), за участю Приватної фірми «Нік Ан» (далі - Фірма «Нік Ан»), про скасування рішень та
ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2016 року Громадське формування та КП «Міськавтопарк» звернулися до суду з позовом до Виконкому та Держреєстратора, у якому просили скасувати: рішення Виконкому від 18 квітня 1996 року № 505; державну реєстрацію свідоцтва про право власності від 29 жовтня 1998 року № 28 ЮН за реєстровим № 1388-130; рішення Держреєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 травня 2014 року з індексним номером 13122706.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведення конкурсу з визначення балансоутримувачів майданчиків для паркування транспортних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Дніпропетровська, КП «Міськавтопарк» визнано переможцем, у зв'язку із чим 20 жовтня 2012 року позивачу видано свідоцтво про реєстрацію майданчика для паркування, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, буд. 110. Проте 19 травня 2014 року Держреєстратор зареєстрував за Фірмою «Нік Ан» право власності на автомобільну стоянку, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, буд. 110, і складається з: А-1 - будинок охорони площею 18,8 кв. м; Б - бокси площею 44,7 кв. м; В - склад площею 28,7 кв. м; Г - склад площею 28,3 кв. м; Е - металевий сарай площею 1220 кв. м; Ж - навіси площею 2396 кв. м; Д - сторожовий пост площею 3,4 кв. м; № 1-3, I - споруди (ворота, огорожа, мостіння). Як підставу державної реєстрації зазначено свідоцтво про право власності від 29 жовтня 1998 року, видане на підставі рішення Виконкому від 18 квітня 1996 року № 505 про передачу автостоянки у власність Фірми «Нік Ан» у рахунок погашення заборгованості за виконані в 1995 році роботи з благоустрою району. Водночас у свідоцтві визначено право власності Фірми «Нік Ан» лише на будинок охорони (літ. «А»-1), що також підтверджено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 листопада 2013 року у справі № 10/5005/10928/2012. Позивач вважає, що оскільки на час прийняття Виконкомом рішення № 505 автостоянка в експлуатацію не була прийнята, то Виконком не був власником указаного нерухомого майна, а тому протиправно передав його у власність Фірмі «Нік Ан», відповідно й свідоцтво про право власності № 28 ЮН видане незаконно. З огляду на те, що рішення Виконкому від 18 квітня 1996 року № 505 та свідоцтво про право власності від 29 жовтня 1998 року № 28 ЮН підлягають скасуванню, то рішення Держреєстратора також підлягає скасуванню як похідне.
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська постановою від 25 лютого 2016 року позов задовольнив.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 жовтня 2016 року скасував постанову суду першої інстанції, закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, Громадське формування подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду та залишити в силі постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
На обґрунтування наведених у касаційній скарзі вимог Громадське формування зазначило, що в цій справі предметом оскарження є рішення суб'єктів владних повноважень щодо порядку реєстрації права власності на нерухоме майно, що відповідно до вимог чинного законодавства відноситься до юрисдикції адміністративних судів. Підставою для звернення до суду з цим позовом є те, що Держреєстратор не виконав вимоги чинного законодавства та зареєстрував за Фірмою «Нік Ан» більше прав, ніж було в її наявності. Крім того, на час прийняття Держреєстратором оскаржуваного рішення були відсутні документи, які б підтверджували введення об'єкта нерухомого майна в експлуатацію, що унеможливлює проведення реєстраційних дій.
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 14 березня 2017 року відкрив касаційне провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 18 вересня 2018 року справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС України, оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 03 жовтня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС України.
У запереченнях на касаційну скаргу Фірма «Нік Ан» зазначила, що в цій справі оспорюється належне їй право власності на об'єкт нерухомого майна - автостоянку у м. Дніпропетровську по вул. Набережна Заводська, буд. 110, що випливає із цивільних відносин та має приватноправовий характер. Заявлені позовні вимоги є похідними від вимоги про припинення права власності, а участь суб'єктів владних повноважень не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. У зв'язку з викладеним третя особа просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, наведені в касаційній скарзі та у запереченнях на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що за результатами розгляду листа відділу комунального господарства виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 10 квітня 1996 року № 15, Виконком прийняв рішення від 18 квітня 1996 року № 505, яким передав Фірмі «Нік Ан» автостоянку в рахунок погашення заборгованості за виконані в 1995 році роботи з благоустрою району.
На підставі цього рішення 29 жовтня 1998 року Виконком видав Фірмі «Нік Ан» свідоцтво про право власності за реєстровим № 1388-130, у реєстровій книзі № 28 ЮН.
02 лютого 2011 року Міськрада прийняла рішення № 39/8 «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів у м. Дніпропетровську».
16 травня 2012 року Виконком прийняв рішення № 452 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м. Дніпропетровську».
Згідно з протоколом від 27 червня 2012 року № 4 засідання конкурсної комісії з визначення балансоутримувачів майданчиків для паркування транспортних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста, КП «Міськавтопарк» визнано переможцем конкурсу.
Відповідно до витягу з протоколу від 10 жовтня 2012 року № 60 засідання постійної комісії з питань транспорту, дорожнього господарства та зв'язку Міськради, КП «Міськавтопарк» надано дозвіл на укладення договорів про організацію та експлуатацію майданчиків для паркування, зокрема за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, буд. 110.
На підставі свідоцтва про право власності від 29 жовтня 1998 року Держреєстратор 19 травня 2014 року зареєстрував за Фірмою «Нік Ан» право власності на автомобільну стоянку, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, буд. 110, і складається з: А-1 - будинок охорони площею 18,8 кв. м; Б - бокси площею 44,7 кв. м; В - склад площею 28,7 кв. м; Г - склад площею 28,3 кв. м; Е - металевий сарай площею 1220 кв. м; Ж - навіси площею 2396 кв. м; Д - сторожовий пост площею 3,4 кв. м; № 1-3, I - споруди (ворота, огорожа, мостіння).
Задовольняючи позовні вимоги Громадського формування й КП «Міськавтопарк», суд першої інстанції виходив з відсутності доказів, які б свідчили про законність передачі Виконкомом автостоянки Фірмі «Нік Ан». За висновком суду першої інстанції, Держреєстратор не виконав вимоги законодавства та фактично зареєстрував прав більше, ніж було в наявності у Фірми «Нік Ан», що є самостійною підставою для скасування рішення про державну реєстрацію.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд керувався тим, що в цій справі позовні вимоги випливають з відносин власності та мають приватноправовий характер, а тому спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства.
Вирішуючи питання предметної юрисдикції цього спору, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС Українивизначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою КП «Міськавтопарк» із реєстрацією за Фірмою «Нік Ан» права власності на автостоянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, буд. 110, оскільки, як зазначає позивач, наявність зареєстрованого та оформленого права власності на цей об'єкт нерухомого майна порушує його право на виконання функцій балансоутримувача майданчика для паркування. 
Таким чином, цей позов поданий на захист цивільного права (інтересу) позивача.
Ураховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття юридичною особою права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цієї особи, Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб'єктів владних повноважень, дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Оспорювання набуття особою речового права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв'язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об'єкт нерухомого майна.
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про неналежність цього спору до юрисдикції адміністративних судів є правильним.
Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.
Рішення суб'єкта владних повноважень у сфері цивільних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому разі вимогу про визнання відповідного рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права (зокрема права власності), що виникло внаслідок прийняття вказаного рішення суб'єкта владних повноважень.
Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на оспорювання права власності на нерухоме майно юридичної особи, що виникло на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 травня 2014 року з індексним номером 13122706. Спір є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За нормами частини третьої статті 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржуване судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Громадського формування з охорони громадського порядку «Всеукраїнське формування безпека руху» залишити без задоволення.
2. Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                 О. С. Золотніков 
 
Судді:                             Н. О. Антонюк                                                        Л. М. Лобойко
 
                                      С. В. Бакуліна                                                        Н. П. Лященко
 
                                               В. В. Британчук                                                     О. Б. Прокопенко
 
                                     Ю. Л. Власов                                                          В. В. Пророк
 
                                               М. І. Гриців                                                             Л. І. Рогач
 
                                      Д. А. Гудима                                                                      О. М. Ситнік
 
Ж. М. Єленіна                                                        В. Ю. Уркевич
 
                                      В. С. Князєв                                                           О. Г. Яновська