ПОСТАНОВА
Іменем України
Київ

11 червня 2019 року 
справа №826/6492/16
адміністративне провадження №К/9901/5177/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової Р.Ф.,
суддів - Гончарової І.А., Олендера І.Я.          
при секретарі судового засідання Статілко Ю.С.
за участю представників
позивача - Семенова І.В., Таляра О.С. за довіреністю від 14 грудня 2018 року, Краснікової О.В. за довіреністю від 14 грудня 2018 року,
відповідача - Кучерявого О.В. за довіреністю від 21 серпня 2018 року,
                    
розглянувши в відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві
на рішення Окружного адміністративного суду  м. Києва від 13 вересня 2018 року у складі судді Катющенка В.П.
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2019 року у складі суддів Ключковича В.Ю., Ганечко О.М., Сорочка Є.О.
у справі № 826/6492/16
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Каміа плюс»
до Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
                    
У С Т А Н О В И В :

22 квітня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Каміа плюс» (далі - Товариство, позивач у справі) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, якими збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість, зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість та застосовано штрафні санкції за порушення порядку ведення касових операцій у національній валюті, з мотивів безпідставності їх прийняття.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2019 року, позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 лютого 2016 року № 0114130304, № 0115130304 та № 0116130304. 

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Товариством доведені всі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

У лютому 2019 року податковим органом подано касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство зазначає, що заперечує проти вимог касаційної скарги та просить залишити її без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється у відкритому судовому засіданні відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у період з 28 грудня 2015 року по 19 січня 2016 року посадовими особами податкового органу проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 1 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт від 26 січня 2016 року № 12/1/26-15-13-03-04/33646294.

Актом перевірки зафіксовано, зокрема, порушення Товариством:
- пункту 198.1 статті 198, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від`ємного значення з податку на додану вартість в сумі 41795,00 грн та заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет в сумі 15432824,00 грн за грудень 2014 року;
- пункту 2.11 глави 2 постанови правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні».

У зв`язку з виявленням порушень у ході планової виїзної перевірки, 16 лютого 2016 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:
- № 0114130304 про зменшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 19291030,00 грн, у тому числі: основний платіж - 15432824,00 грн та штрафні (фінансові) санкції - 3858206,00 грн;
- № 0115130304 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 року у розмірі 41795,00 грн;
- № 0116130304 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 24150,00 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено що 22 серпня 2012 року Товариством (Продавець) укладено договір купівлі-продажу залізничних вагонів № 22/12-04 з компанією North Transportation Logistics OU (Естонія) (Покупець) та ряд додаткових угод до нього, за умовами якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити в порядку та на умовах, визначених договором та додатковими угодами до нього, 298 залізничних вагонів. 
На виконання умов вищезазначеного договору позивач експортував залізничні вагони компанії North Transportation Logistics OU, що підтверджується актом прийому передачі залізничних вагонів від 15 листопада 2012 року та вантажно-митною декларацією. 

В листопаді 2014 року, через неможливість зареєструвати вагони у базі естонської залізниці та невідповідність деяких технічних вимог вагонів, сторони визнали неналежне виконання обов`язків по договору Товариством та уклали додаткову угоду № 3 до договору купівлі-продажу залізничних вагонів від 22 серпня 2012 року №22/12-04, згідно якої Покупець зобов`язався повернути 298 вагонів Товариству, а Продавець - повернути покупцю отримані за вагони кошти.

Відповідно до вантажно-митної декларації      № 100260001/2014/147941 Товариство при ввезенні вагонів на територію України оформило їх у режимі імпорту, сплатив 15478694,00 грн податку на додану вартість та включив сплачену суму до складу податкового кредиту за грудень 2014 року.

В касаційній скарзі податковий орган посилається на те, що повернення товару в режимі «реімпорту» згідно з абзацом 3 частини 2 статті 78 Митного кодексу України не є придбанням або виготовленням товару.

Статтею 77 Митного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент повернення вагонів) встановлено, що реімпорт - це митний режим, відповідно до якого товари, що були вивезені або оформлені для вивезення за межі митної території України, випускаються у вільний обіг на митній території України зі звільненням від сплати митних платежів, встановлених законами України на імпорт цих товарів, та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

В свою чергу, судами попередніх інстанцій встановлено, що вагони вивезені за межі території України та повернуті у грудні 2014 року в режимі імпорту.

В матеріалах справи наявна копія митної декларації (том 1 арк. с. 162), яка настільки низької якості, що жодних відомостей встановити неможливо. Відповідно, не можливо встановити чи відноситься сплата за митне оформлення, яка здійснена платіжним дорученням № 3697 від 19 грудня 2014 року (том 1 арк. с. 167) саме до товару, вказаного у митній декларації.

За таких обставин, Суд позбавлений можливості встановити митний режим, в якому ввезені вагони, дату розмитнення, суму, сплачену за митне оформлення, суму податку на додану вартість, задекларовану та сплачену Товариством.

Крім того, Судом вибірково досліджено перелік вагонів, вказаних у акті приймання-передачі від 15 листопада 2012 року (том 1 арк. с. 133-138). Відповідно вказаного акта у деяких вагонів строк служби закінчився у 2013 році.

В той же час у специфікації № 2, яка є додатком до угоди № 3 про розірвання договору (том 1 арк. с. 146-151) у вагонів з тим самим номером вказаний інший строк служби.

Так само змінюються і моделі вагонів. Наприклад:
у акті: пункт 29 - № вагона 57170573, модель 15-1443; 
у специфікації: пункт 29 - № вагона 57170573, модель 15-Ц863

Вказані обставини залишились поза увагою судів попередніх інстанцій та не досліджені в ході розгляду справи.  

Крім того ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не встановили, чи використовувались в подальшому вагони, які повернуто на територію України у господарській діяльності Товариства.

Щодо порушення норм з регулювання обігу готівки, Суд зазначає наступне.

В акті перевірки встановлено, що всього працівниками Товариства отримано готівкових коштів під звіт без звітування за раніше отримані кошти на загальну суму 96600 грн (том 1 арк. с. 58).

В той же час, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі видаткових касових ордерів Товариством видано працівникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 аванси на господарські потреби, а саме: 17 січня 2014 року видано 16600,00 грн, 20 січня 2014 року видано 16600,00 грн, 21 січня 2014 року видано 16600,00 грн, 22 січня 2014 року видано 15000,00 грн, 23 січня 2014 року видано 13000,00 грн, 24 січня 2014 року видано 13000,00 грн, 27 січня 2014 року видано 13000,00 грн, 28 січня 2014 року видано 13000,00 грн, 29 січня 2014 року видано 13000,00 грн. Разом 129800 грн.

Вказана розбіжність залишилась поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій. Крім того, судами не досліджено наявні в справі копії видаткових касових ордерів, прибуткових ордерів та звітів про використання коштів на відповідність одне одному. Судами не досліджено, чи можливо встановити з наявних документів, які саме суми повертались, чи можливо впевнено встановити, що прибутковим ордером повернено суму, одержану саме за конкретним видатковим ордером. 

Суд позбавлений можливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відтак Суд визнає, що судами попередніх інстанцій порушені норми процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин у справі, що мають значення для правильного вирішення справи внаслідок не дослідження зібраних у справі доказів відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішенню спору по суті, і в залежності від встановленого правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду  м. Києва від 13 вересня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2019 року у справі № 826/6492/16  скасувати.

Адміністративну справу № 826/6492/16 направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Р.Ф. Ханова 

Судді:                                                                                           І.А. Гончарова          

                                                                                          І.Я. Олендер