ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року 
м. Київ

Справа №  917/1100/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М., 

За участю помічника судді - Нікітіної О.Ю. (здійснює повноваження секретаря судового засідання за дорученням головуючого судді)

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 (суддя Ореховська О.О.) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 (головуючий суддя: Фоміна В.О., судді: Крестьянінов О.О., Шевель О.В.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького"   
до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" 
про стягнення коштів та визнання недійсним пункту договору,

За участю представників:
позивача - не з`явився
відповідача - Гуйванюк Й.Є.

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1. 10.09.2018 до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" (далі по тексту - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (далі по тексту - відповідач) про стягнення 1 022 920,06 грн. заборгованості за надані послуги за період з 01.11.2016 по 28.02.2017 згідно умов Договору №2079/10/2118/206-08 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива від 23.06.2008 (далі по тексту - Договір).
2. Позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги  мотивовані відмовою відповідача від підписання Додаткової угоди № 4 від 01.11.2016 до Договору № 2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008, якою, зокрема, змінено структуру ціни та вартість послуг, які були надані позивачем у період з 01.11.2016 по 28.02.2017 
3. Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначивши, що вимоги позивача ґрунтуються саме на обставині односторонньої зміни умов Договору (ціни), що суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам Договору. Також відповідач вказує, що за податковими накладними №799, №772, №760 та №381, що складені ДП "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" суми ПДВ не віднесені ПАТ "Укртатнафта" до податкового кредиту.
4. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 21.09.2018 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №917/1100/18. 
5. Також 09.10.2018 до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про визнання недійсною частини пункту 8.1. Договору № 2079/10/2118/206-08 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива від 23.06.2008, укладеного між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", а саме: "і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невід`ємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксуються сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни." з моменту укладення даного договору.
6. Позовні вимоги обґрунтовані недотриманням сторонами при укладенні Договору норм чинного законодавства України, зокрема Закону України "Про природні монополії", Закону України "Про захист економічної конкуренції", Повітряного кодексу України. Позивач вважає, що відмовою від підписання зміни ціни по договору, що була встановлена на підставі наказу №389, відповідачем порушено норми пункту 3 ст. 6 ЦК України, де зазначено, що сторонам договору заборонено відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. На думку позивача, частина пункту 8.1 Договору суперечить статті 203 ЦК України, яка визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
7. Відповідач у відзиві проти вказаної позовної вимоги заперечив, вважає, що ціни на послуги по прийому, зберіганню і відпуску пального в аеропортах не регулюються державою, а встановлюються позивачем, а тому є вільними в розумінні чинного законодавства. Відтак, сторони вправі керуватись загальними принципами господарської діяльності, що засновані на свободі договору, свободі ціни, свободі виходу із договірних відносин. Вказує, що позивачем не надано доказів, що обставини узгодження (неузгодження) контрагентами нової ціни на послуги позивача стали підставою для реагування відповідних контролюючих органів, як про те вказує ст. 180 Господарського кодексу України. Також, на думку відповідача, позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
8. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16.10.2018 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №917/1251/18. 
9. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 15.11.2018 у справі №917/1257/18 об`єднано справи №917/1100/18 та №917/1251/18 в одне провадження з присвоєнням номеру справи №917/1100/18.
ІІ. Короткий зміст судових рішень
10. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 (з урахуванням ухвали Господарського суду Полтавської області від 08.01.2019 про виправлення описки) у справі №917/1100/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019, відмовлено у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" про стягнення з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" боргу за надані послуги в період з 01.11.2016 по 28.02.2017 в сумі 1 022 920,06 грн. та про визнання недійсним частини пункту 8.1. Договору № 2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 в повному обсязі.

ІІІ. Процедура касаційного провадження у Верховному Суді

11. 24.04.2019 (згідно з поштовим штемпелем на конверті) Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 у справі №917/1100/18.

12. Витягом  з протоколу автоматизованого розподілу касаційної скарги між суддями від 20.05.2019 у справі №917/1100/18 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Краснов Є.В.., Мачульський Г.М.

13. Ухвалою Верховного Суду від 30.05.2019  відкрито касаційне провадження за вказаною  касаційною скаргою та призначено її до розгляду на 11.07.2019,  визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до 14.06.2019.

14. 07.06.2019 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) відповідачем до Касаційного господарського суду направлено відзив касаційну скаргу, який фактично надійшов до суду 11.06.2019.

15. У судове засідання 11.07.2019 з`явився представник відповідача, який виклав заперечення проти  касаційної  скарги та просив  відмовити в її задоволенні.

Позивач явки повноважного представника  у судове засідання не забезпечив,  до початку судового засідання надіслав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

ІV. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

16. У касаційній скарзі Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" (скаржник, позивач) просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 у справі №917/1100/18, постановити нове рішення, яким:
- визнати недійсною частину пункту 8.1. Договору № 2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008, укладеного між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", а саме: "і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невід`ємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксуються сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни." з моменту укладення даного договору;
- стягнути з відповідача борг за надані послуги в період з 01.11.2016 по 28.02.2017 в сумі 1022920,06 грн.

17. Обґрунтовуючи касаційну скаргу позивач вважає, що судові рішення  прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального  права.

На думку скаржника, суди попередніх інстанцій, в порушення ч.1 ст. 173 ГПК України, розглянули спір без врахування співвідношення між заявленими позовними вимогами, а саме: майнова позовна вимога про стягнення боргу, яка є похідною від немайнової позовної вимоги про визнання недійсною частини пункту договору, розглянута судами першою, після чого розглянуто немайнову основну позовну вимогу. 
Позивач зазначає, що на момент укладення спірного Договору на підставі Розпорядження Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 01.06.2005 №14Р ДП "МА "Львів" ім. Данила Галицького" включено до переліку суб`єктів природних монополій Львівської області на ринку з товарними межами спеціалізовані послуги аеропортів у географічних межах Львівської області із часткою 100%. Відносини між природними монополістом та споживачами, що виникають на ринку спеціалізованих послуг аеропортів України, регулюються Законами України "Про природні монополії", "Про захист економічної конкуренції". Повітряним кодексом України.
Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" вказує, що з моменту укладення Договору та до 01.11.2016 відповідач надавав згоду на зміну ціни по Договору, яка встановлювалася наказами скаржника та була рівнозначною для усіх його контрагентів. Між сторонами підписувалися протоколи узгодження ціни, у зв`язку із чим сторонами в цей період було дотримано за своєю суттю антимонопольне законодавство, яке зобов`язує суб`єктів природних монополій застосовувати для усіх суб`єктів господарювання однаковий рівень цін на товари та послуги на ринку природної монополії.

Позивач вважає, що у Договорі містяться елементи договору про надання послуг та договору зберігання, у зв`язку із чим наказами скаржника №389 та №390 від 16.09.2016, починаючи з 01.11.2016 для усіх суб`єктів господарювання, яким скаржник надавав послуги, встановлена ціна:
- за послуги по заправці 1-ї тони авіаційного палива у баки повітряного судна - 1300,00грн. без ПДВ;
- по зберіганню 1-ї тони авіаційного палива за одну добу - 8,50грн. без ПДВ.

Відповідач не погодився із новою ціною, таким чином, використовуючи спірну конструкцію п.8.1. Договору щодо порядку встановлення ціни, відповідач вчинив дії, які дозволяють йому одноосібно впливати на рівень цін за послуги по зберіганню авіаційного пального та заправці авіаційного палива в баки повітряного судна в аеропорту "Львів", чим поставив себе в кращі умови порівняно з іншими контрагентами, яким надавалися такі ж послуги.

На думку позивача, судом першої інстанції не проаналізовано оспорювану частину пункту 8.1 спірного Договору щодо її відповідності нормам п.1 ст. 10 Закону України "Про природні монополії", п.2 ч.2 ст.13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", ст. 78 Повітряного кодексу України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, посилаючись на ту обставину, що ціни на спірні правовідносини не регулюються державою і є вільними у розумінні чинного законодавства, без правового обґрунтування  прийшов до висновку, що сторони спірних відносин повинні керуватися загальними принципами господарської діяльності, заснованої на основі вільного волевиявлення, поставив під сумнів статус природного монополіста скаржника та відповідно не застосував до правовідносин сторін даного спору антимонопольне законодавство України.

При цьому, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тому факту, що антимонопольне законодавство України в частині вимог щодо забезпечення рівнозначної ціни для усіх суб`єктів господарювання на ринку природної монополії не розділяє такі ціни на вільні та державні регульовані в розумінні ст.190, 191 ГК України. Отже норми п.1 статті 10 ЗУ "Про природні монополії", ст.78 Повітряного кодексу України, п.2 ч.2 ст.13 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" щодо обов`язку природного монополіста забезпечити рівнозначні ціни для усіх контрагентів на ринку природної монополії стосується як вільних цін, так і державних регульованих цін,  тобто в скаржника виникає прямий обов`язок встановити рівнозначні ціни для усіх контрагентів на послуги з прийому, зберігання та відпуску авіапалива.

Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій  при вирішенні позовних вимог врахували те, що на дату прийняття рішення у даній справі матеріали справи не містять документальних доказів порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції та застосування до позивача штрафних санкцій. Але, на думку позивача, суди не взяли до уваги той факт та не надали оцінки тій обставині, що відсутність порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції зумовлено застосуванням позивачем рівнозначної ціни за надання послуги по прийому, зберіганню, контролю якості та відпуску авіапалива для усіх контрагентів, в тому числі і для відповідача. 

Також скаржник вважає, що судами не надано оцінки довідці про вартість послуг по прийому, зберіганню, видачі та контролю якості авіаційного пального у період з січня 2016 року - травня 2017р., доданій до листа №1326 від 22.06.2017, яка засвідчує рівень та структуру ціни на послуги впродовж спірного періоду, які були повідомлені в Антимонопольний комітет України, і які не визнані Антимонопольним комітетом як такі, що порушують антимонопольно- конкурентне законодавство, що призвело до протилежних висновків щодо недоведеності скаржником наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин) недійсними, не надавши оцінки діям відповідача, щодо неприйняття ним зміни ціни та її структури в спірний період.

Щодо відмови в задоволенні про стягнення з відповідача 1022920,06 грн. заборгованості, позивач вказує, що сторонами без застережень узгоджені акти звірки прийому-передачі авіапалива на відповідальне зберігання за спірний період, якими відповідач підтверджує факт падання позивачем послуг із зберігання авіапалива, прийнятого від відповідача на виконання договору №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008.

Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки тому факту, що Договір є змішаним в розумінні п.2 ст.628 ЦК України та включає в себе елементи договору про надання послуг та договору зберігання. Скаржником було долучено до матеріалів справи докази, які засвідчували надання по даному договору послуги зберігання (Акти звірки прийому-передачі авіапалива). Проте суди не оцінили дані докази в контексті реальності надання послуги із зберігання по договору, що призвело до відсутності в оскаржуваних судових рішеннях оцінки права скаржника на зміну структури ціни послуги шляхом її розділення на: послугу по заправці 1-ї тони авіаційного палива у баки повітряного судна або у паливозаправники третіх осіб (у якій враховано прийом, контроль якості та відпуск авіапалива); послугу по зберіганню 1-ї тони авіаційного палива за одну добу. Також судом не взято до уваги той факт, що за умов збереження тих самих правовідносин, в наступному періоді з 01.03.2017 відповідач погодив зміну структури ціни і не заперечував її в подальшому.

Оскільки відповідачем при отриманні податкової накладної та акту виконаних робіт за період з 01.11.2016 по 28.02.2017 не подавалися вимоги щодо коригування податкових накладних, а суму нарахованого ПДВ в повному обсязі було віднесено до податкового кредиту, позивач вважає такі дії, як узгодження вартості наданих послуг за цей період, тобто конклюдентними діями відповідача.

Крім того, оскільки строк на включення Відповідачем до податкового кредиту сум нарахованих ПДВ по зазначених податкових накладних пройшов, то такі податкові накладні прийняті відповідачем без коригування, а відтак господарські операції за договором в спірний період прийняті відповідачем на повну вартість наданих послуг.
На думку позивача,  висновок судів першої інстанції та апеляційної інстанції про те, що матеріалами справи спростовуються доводи скаржника про узгодження відповідачем вартості наданих послуг за спірний період на підставі факту відсутності з боку відповідача вимоги щодо коригування податкових накладних та віднесення суми нарахованого ПДВ в повному обсязі до податкового кредиту, не обґрунтований належними доказами та не відповідає фактичним обставинам справи.
Також скаржник вказує, що судом першої інстанції зазначено, що договір №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива на момент прийняття рішення є діючим. Проте, дане питання не було предметом дослідження у судовому засіданні та не відповідає дійсності, оскільки Договір №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива припинив свою дію з 24.06.2018 на підставі повідомлення скаржника від 05.03.2018 №572/01.01-16. Судом апеляційної інстанції вищевказана обставина не спростована, хоча до апеляційної скарги було надано копію зазначеного повідомлення від 05.03.2018 №572/01.01-16 із доказами його направлення відповідачу.
18. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019  у справі № 917/1100/18  залишити без змін, а касаційну скаргу -  без задоволення. 
Відповідач вважає, що у випадку, коли запропоноване позивачем збільшення  ціни послуг не визнано та не прийнято ПАТ "Укртатнафта", позивач мав право припинити надання такої послуги (розірвати договір)  або  передати спір на розгляд до суду. 
Крім того, на думку відповідача, без належного узгодження ціни (добровільно чи в судовому порядку) чинне законодавство не передбачає виникнення зобов`язання зі сплати коштів. 

V. Фактичні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

19. 23.06.2008 між Закритим акціонерним товариством транснаціональною фінансово-промисловою компанією "Укртатнафта" (в подальшому назву змінено на Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова компанія "Укртатнафта" (замовник) та Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Львів" (в подальшому назву змінено на Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького") (виконавець) укладено Договір №2079/10/2118/206-08 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива. 
Пунктом 2.1 Договору передбачено, що замовник передає виконавцеві паливо на зберігання і відпуск (налив, заправку в повітряне судно) клієнтам замовника, а виконавець зобов`язується приймати, зберігати і здійснювати відпуск (налив, заправку в повітряне судно) палива замовника або повернути паливо замовникові (або передати по письмовій вказівці замовника третій особі) в збереженні. 
Виконавець по письмовій вказівці замовника проводить всі необхідні операції для своєчасного відпуску (наливу, заправки в повітряне судно) палива замовника клієнтам замовника в аеропорту "Львів" (п. 2.2 Договору).
Пунктом 6.1 Договору передбачено, що паливо, передане на зберігання, залишається власністю замовника до моменту перетину паливом заправного штуцера повітряного судна, що підтверджується витратним ордером, або заправної горловини транспортного засобу (при відвантаженні палива клієнтам замовника з складу виконавця на самовивезення), що підтверджується накладною, або до моменту підписання накладної на відпустку палива (при придбанні палива на умовах EXW склад ПММ виконавця іншими клієнтами замовника).
На підставі документів, вказаних в пункті 6.1 Договору (витратних ордерів, накладних) про кількість виданого палива, сторонами в строк не пізніше 8 числа місяця, наступного за звітним, складається звідний Акт прийому-передачі палива із зберігання за звітний місяць (п. 6.2 Договору).
В пункті 8.1 Договору сторони узгодили, що ціна на послуги, що надаються виконавцем, встановлюється в національній валюті України і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невід`ємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксується сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни.
Відповідно до розділу 9 Договору, замовник сплачує вартість послуг виконавця щомісячно в наступному порядку: в строк до 10 числа звітного місяця замовник здійснює переоплату у розмірі 50 % вартості послуг, наданих виконавцем замовникові в місяці, що передував звітному; протягом трьох банківських днів після підписання уповноваженими представниками сторін акту прийому-передачі палива із зберігання за звітний місяць замовник, на підставі вищезгаданого акту і з урахуванням здійсненої передоплати, здійснює остаточний розрахунок за послуги, надані виконавцем в повному об`ємі (прийом, зберігання і відпуск палива) протягом такого звітного місяця (п.9.1.1, 9.1.2).
Цей Договір набуває чинності з моменту підписання і діє протягом десяти років. Дія цього Договору автоматично продляєтся на кожні подальші два роки, якщо жодна із Сторін у письмовій формі не заявить про його розірвання за 90 днів до моменту закінчення дії даного Договору (п. 12.5, 12.7. Договору);
20. В подальшому сторонами вносились зміни до договору шляхом укладання Додаткових угод, а саме: 
Додаткової угоди №1 від 04.03.2010р., якою викладено в новій редакції Розділ 13 "Реквізити сторін" (а.с. 105 т. 1 );
Додаткової угоди №2 від 22.03.2010р., якою викладено в новій редакції Розділ 1 "Визначення термінів", Розділ 4 "Передача палива" (а.с. 106 т. 1);
Додаткової угоди №3 від 27.06.2012р., якою викладено в новій редакції Розділ 1 "Визначення термінів" (а.с. 107 т. 1);
Додаткової угоди №4 від 01.03.2017р., якою викладено в новій редакції Розділ 1 "Визначення термінів"; Розділ 2 "Предмет договору", п. 3.1. Договору, п. 4.3. Договору, п. 5.2. Договору, п. 12.12. Договору, а також доповнено Розділ 8 "Ціна" пунктом 8.2 (п. 108 т. 1). 
21. В момент укладення Договору та в подальшому сторонами було підписано Протоколи узгодження ціни на послуги, що надаються за Договором №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008, а саме: від 23.06.2008 (а.с. 109 т. 1); від 15.10.2009 (а.с. 110 т.1 ); від 10.03.2011 (а.с. 111 т.1 ); від 02.10.2015 (а.с. 112 т.1 ).
Останнім протоколом узгодження ціни (02.10.2015) сторонами узгоджена вартість послуг за договором у розмірі 850 грн без ПДВ. 
22. Відповідно до наказів №389, №390 від 16.09.2016, виданих генеральним директором позивача з 01.11.2016, з метою відшкодування витрат на зберігання та послугу по заправці авіаційним паливом повітряних суден та паливозаправників сторонніх організацій, встановлена вартість послуги по заправці однієї тони авіаційного палива у паливозаправники сторонніх організацій в розмірі 1300 грн без ПДВ.; вартість послуги по зберіганню однієї тони авіаційного палива за одну добу в розмірі 8,50 грн без ПДВ.
Як вбачається, цим наказом також розподілено ціну послуги по Договору на послугу по заправці 1-ї тони авіаційного палива у баки повітряного судна або у паливозаправники третіх осіб та на послугу по зберіганню однієї тони авіаційного палива за одну добу.
23. Листом №1958 від 29.09.2016 позивач повідомив відповідача про зміну структури вартості послуги за спірним Договором, та направив проект додаткової угоди від 01.11.2016, де внесено зміни до пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8 та 12 в іншій редакції.
Зокрема, пунктом 8.1 пропонується умова щодо вартості послуги що надаються виконавцем за цим Договором: 
"за зберігання однієї тони авіаційного палива за одну добу в розмірі 8,50 грн без ПДВ, 
за заправку однієї тони палива у паливозаправник - 1300 грн без ПДВ, 
за заправку однієї тони палива в бак повітряного судна - 1300 грн без ПДВ."
Також у пункті 8.3 Договору позивач пропонує зазначити, що "зміна вартості послуг, що надаються за цим договором, може проводитися виконавцем в односторонньому порядку шляхом направлення замовнику письмового повідомлення за 30 календарних днів до запланованої дати вступу їх в силу. Незгода замовника із зміною вартості послуг не зупиняє її застосування, однак надає сторонам право на дострокове розірвання даного договору, шляхом письмового повідомлення про це іншу сторону".
24. У відповідь на лист, 12.10.2016 відповідач повідомив позивача про те, що механізм двостороннього погодження істотної умови Договору - ціни, закріплений у спірному Договорі, повністю відповідає діючому законодавству. Зміна структури ціни та зміна вартості послуг, що надаються за вказаним договором, може бути розглянута ПАТ "Укртатнафта" у разі надання виконавцем послуг обґрунтованих пояснень щодо необхідності та доцільності внесення таких змін до Договору. 
25. 26.10.2016 позивач звернувся до відповідача з листом №2176, в якому зазначив, що одностороння зміна вартості послуги за Договором, яка визначається ДП "МА "Львів" ім. Данила Галицького, обумовлена господарською діяльністю підприємства, така вартість може бути змінена підприємством при умові зміни фонду оплати праці, вартості матеріалів, електроенергії та інших витрат.
26. 10.11.2016 у відповідь на цей лист відповідач відповів, що зміна структури ціни та зміна вартості послуг, що надаються за вказаним Договором, може бути розглянута ПАТ "Укртатнафта" у разі надання виконавцем обґрунтованих пояснень щодо необхідності та доцільності внесенні змін до договору. Мова йде про обґрунтований розрахунок вартості послуг при умові зміни фонду оплати праці, вартості матеріалів, електроенергії та інших витрат, а також посилання на відповідні нормативно-правові акти, які регулюють діяльність у сфері надання зазначених послуг. Крім того, відповідач в листі зазначає, що на станом на листопад 2016 року ціна сервісних послуг ДП "Міжнародний аеропорт "Львів" ім. Данила Галицького" є найвищою серед всіх державних підприємств, куди транспортує авіаційне паливо ПАТ "Укртатнафта".
27. За період з 01.11.2016 по 28.02.2017 позивачем оформлено та надіслано відповідачу акти про надання послуг: №2568 від 30.11.2016, №3106 від 31.12.2016, №493 від 31.01.2017, №980 від 28.02.2017, які повернулись на адресу позивача без підпису відповідача. 
У вказаних актах визначено обсяг наданих послуг та вартість послуг з урахуванням наказу позивача №389 від 16.09.2016.
28. Також за цей період позивачем надіслано відповідачу рахунки на оплату наданих послуг за період з 01.11.2016 по 28.02.2017, де вартість послуг вказана у розмірі 1300,00 грн. та 8,50 грн., тобто також на підставі наказу №389, на загальну суму - 2 406 201,22грн.
29. Однак, відповідачем сплачено вартість послуг за договором у розмірі виходячи з вартості погодженої сторонами у протоколі погодження ціни від 02.10.2015, а саме у розмірі - 1 383 281,16 грн.

VІ. Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

30. Відмовляючи в задоволенні  позовних вимог суд першої інстанції  виходив з того, що Договір № 2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008р., частину п. 8.1. якого позивач просить суд визнати недійсним, підписаний уповноваженими особами сторін та скріплений відбитками їх печаток. Відтак сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов зазначених договорів, зокрема, і ціни договору. При цьому, суд зауважив, що умови Договору № 2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 не містять посилання на монопольне становище позивача на ринку з товарними межами "спеціалізовані послуги аеропортів" та включення його до Переліку суб`єктів природних монополій.
Місцевий господарський суд вказав, що ціни на вищевказані послуги не регулюються державою і є вільними у розумінні чинного законодавства. Відтак сторони вправі керуватися загальними принципами господарської діяльності, заснованої на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 ЦК України суд першої інстанції встановив, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання частини пункту Договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частини) недійсними, зокрема позивачем у належний спосіб не доведено, що зміст спірного пункту Договору суперечить нормам чинного законодавства України, а тому, зважаючи на встановлений ст. 3 ЦК України принцип свободи договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визнання частини п. 8.1. Договору №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 недійсним.
31. Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 1 022 920,06 грн., суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та безпідставності. 
При цьому, місцевий господарський суд вказав, що відсутність внесених у Договір змін щодо ціни на послуги протягом періоду з 01.11.2016 по 28.02.2017 унеможливлює виникнення у відповідача обов`язку сплати позивачу грошових коштів, які були нараховані ним в результаті зміни ціни своїх послуг в односторонньому порядку та за відсутності згоди відповідача.
32. Суд апеляційної інстанції  погодився з висновками суду першої інстанції.

VІІ. Позиція Верховного Суду

33. Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов`язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.  
34. Щодо визнання недійсною частини пункту 8.1. Договору №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008, укладеного між сторонами, а саме: "і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невід`ємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксуються сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни." з моменту укладення даного договору, суд касаційної інстанції доходить наступних висновків.
35. Відповідно до ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду: 
"Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.."
Згідно з абз.3 ч.2 ст.20 Господарського кодексу України:
"Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом:
- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом."
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі ЦК):
"1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства."
Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК:
1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним."
Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК:
"1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)."
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК: 
"Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам."
Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК:
"Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення."
Таким чином, для визнання правочину недійсним необхідна одночасна наявність двох обставин:
1. недодержання саме в момент вчинення правочину чинного на момент такого вчинення законодавства;
2. порушення вчиненням такого правочину прав або охоронюваних законом інтересів суб`єктів цивільних або господарських правовідносин. 
При цьому, оскільки законність спірного правочину в даному випадку оцінюється саме в момент його вчинення, то і порушення прав або охоронюваних інтересів суб`єктів цивільних або господарських правовідносин повинно і може мати місце лише в момент вчинення такого правочину.
36. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 викладений наступний правовий висновок:
"48. Згідно зі статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
49. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
50. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
51. Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
52. Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
53. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
54. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
55. За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення). Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.
82. Відповідно до положень цивільного та господарського законодавства розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним."
37. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 23.06.2008 між сторонами укладено Договір №2079/10/2118/206-08 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива. 
В пункті 8.1 Договору сторони узгодили, що ціна на послуги, що надаються виконавцем, встановлюється в національній валюті України і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невід`ємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксується сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни.
38. Позивач вказує на те, що умови пункту 8.1 договору в оскаржуваній частині суперечать вимогам ч.1 ст. 10 Закону України "Про природні монополії", п.2 ч.2 ст.13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та ст. 78 Повітряного кодексу України.
39. Посилання скаржника на те, що умови пункту 8.1 договору в оскаржуваній частині суперечать вимогам ст.78 Повітряного кодексу України, судом касаційної інстанції не приймаються, оскільки Договір №2079/10/2118/206-08 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива укладено між сторонами 23.06.2008, а Повітряний кодекс  України прийнятий 19.05.2011, набрав чинності 16.09.2011, тобто саме на момент укладення спірний Договір жодним чином не міг суперечити вимогам ст. 78 Повітряного кодексу України.
40. Згідно з ч.1 ст. 10 Закону України "Про природні монополії" в редакції станом на момент укладення спірного Договору: 
"Суб`єкти природних монополій зобов`язані:
- дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості  товару,  а  також  інших  умов  та правил   здійснення   підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення  підприємницької  діяльності  у   сферах природних монополій та на суміжних ринках;
- вести окремий    бухгалтерський   облік   за   кожним   видом діяльності, що підлягає ліцензуванню;
- забезпечувати на   недискримінаційних  умовах реалізацію вироблених ними товарів споживачам, а також не чинити перешкод для реалізації угод  між  виробниками,  що  здійснюють  діяльність  на суміжних ринках, та споживачами;
- надавати органам,  які регулюють їх діяльність,  документи та інформацію,  необхідні   для   виконання   цими   органами   своїх повноважень,  в  обсягах  та  у  строки,  встановлені відповідними органами;
- забезпечувати посадовим  особам  органів,  які  регулюють  їх діяльність,  доступ  до  документів та інформації,  необхідних для здійснення цими органами своїх повноважень,  а також до  об`єктів, устаткування  та  земельних  ділянок,  що  є  у їх власності або у користуванні."

Відповідно до п.2 ч.2 ст.13 Закону України "Про захист економічної конкуренції"
"Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:
2) застосування  різних  цін  чи   різних   інших   умов   до рівнозначних  угод  з  суб`єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об`єктивно виправданих на те причин."
41. По-перше, аналіз вищевказаних норм та наведених законів свідчить, що їх метою є захист від природних монополій або осіб, що займають монопольне (домінуюче) становище на певному ринку товарів чи послуг, яким в даному  випадку, як сам постійно і зазначає, є саме позивач, споживачів товарів або послуг такої особи, яким в даному випадку є саме відповідач.
Проте, позов в даній справі пред`явлений не відповідачем, як споживачем, на захист своїх порушених прав від дискримінаційних дій позивача-монополіста, або іншим споживачем, який не є стороною договору, але є заінтересованою особою, зокрема, який вважає, що такий договір з такими умовами ставить його в нерівне положення зі споживачем по даному договору, а пред`явлений саме позивачем-монополістом.
При цьому, судами попередніх інстанцій взагалі не встановлено, що спірним пунктом Договором порушено і саме в момент укладення цього Договору якісь певні права або охоронювані законом інтереси позивача, які визначені саме вищевказаними нормами, наведеними самим позивачем.    
42. По-друге, як встановили суди, в момент укладення Договору та в подальшому сторонами було підписано Протоколи узгодження ціни на послуги, що надаються за Договором №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008р., а саме: від 23.06.2008р. (а.с. 109 т. 1); від 15.10.2009р. (а.с. 110 т.1 ); від 10.03.2011р. (а.с. 111 т.1 ); від 02.10.2015р. (а.с. 112 т.1 ).
У касаційній скарзі Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" вказує, що з моменту укладення Договору та до 01.11.2016 відповідач надавав згоду на зміну ціни по договору, яка встановлювалася наказами скаржника та була рівнозначною для усіх його контрагентів. Між сторонами підписувалися протоколи узгодження ціни, у зв`язку із чим сторонами в цей період було дотримано за своєю суттю антимонопольне законодавство, яке зобов`язує суб`єктів природних монополій застосовувати для усіх суб`єктів господарювання однаковий рівень цін на товари та послуги на ринку природної монополії.

Проте, наказами скаржника №389 та №390 від 16.09.2016, починаючи з 01.11.2016 для усіх суб`єктів господарювання, яким скаржник надавав послуги, встановлена ціна:
- за послуги по заправці 1-ї тони авіаційного палива у баки повітряного судна - 1300,00грн. без ПДВ;
- по зберіганню 1-ї тони авіаційного палива за одну добу - 8,50грн. без ПДВ.

Відповідач не погодився із новою ціною, таким чином, використовуючи спірну конструкцію п.8.1. Договору щодо порядку встановлення ціни, відповідач вчинив дії, які дозволяють йому одноосібно впливати на рівень цін за послуги по зберіганню авіаційного пального та заправці авіаційного палива в баки повітряного судна в аеропорту "Львів", чим поставив себе в кращі умови порівняно з іншими контрагентами, яким надавалися такі-ж послуги.

Отже позивач фактично обґрунтовує свої позовні вимоги обставинами, які мали місце більше ніж через 8 років з моменту укладення спірного договору, що прямо суперечить вищевказаним нормативно-правовим підставам для визнання недійсними договорів.
43. По-третє, згідно з ч.ч.1,3 ст.189 Господарського кодексу України в редакції станом на момент укладення спірного Договору (далі ГК): 
"1. Ціна (тариф) у цьому Кодексі є формою грошового визначення вартості  продукції  (робіт,  послуг),  яку  реалізують   суб`єкти господарювання.

3. Суб`єкти   господарювання   можуть   використовувати   у господарській діяльності вільні ціни, державні фіксовані  ціни  та регульовані ціни - граничні рівні цін або граничні відхилення  від державних фіксованих цін."
Згідно зі ст.190 ГК:
"1. Вільні ціни визначаються на  всі  види  продукції  (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни.

2. Вільні   ціни   визначаються   суб`єктами   господарювання самостійно  за  згодою   сторін,   а   у   внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання."

Відповідно до ч.ч.1.2 ст.191 ГК:
"1. Державні  фіксовані  та регульовані ціни встановлюються на ресурси,  що справляють визначальний вплив на загальний  рівень  і динаміку  цін,  а також на продукцію та послуги,  що мають суттєве соціальне значення для  населення.  Перелік  зазначених  ресурсів, продукції, послуг затверджує Кабінет Міністрів України.

2. Відповідно до закону державні ціни встановлюються також на продукцію   (послуги)   суб`єктів   господарювання   -   природних монополістів.   Переліки  видів  продукції   (послуг)   зазначених суб`єктів затверджуються Кабінетом Міністрів України."

Згідно з ч.1 ст.632 Цивільного кодексу України:
"Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування."
Судами попередніх інстанцій встановлено, що як свідчать матеріали справи та підтверджує сам позивач, на послуги по прийому, зберіганню та відпуску авіапалива в аеропорту "Львів" за Договором №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 суб`єктом ціноутворення є сам позивач - Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" ім. Данила Галицького". 
Тобто ціни на вищевказані послуги не регулюються державою і є вільними у розумінні чинного законодавства. Відтак сторони вправі керуватися загальними принципами господарської діяльності, заснованої на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на  свій  розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Зазначене свідчить про відсутність факту порушення спірним пунктом договору саме встановленого порядку ціноутворення. 
44. По-четверте, стосовно посилання позивача на норми Закону України "Про захист економічної конкуренції" місцевий та апеляційний суди вірно звернули увагу на приписи ч. 6 ст. 180 Господарського кодексу України, згідно якої у разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що  порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни.
Отже погодження сторонами в договорі ціни, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, може бути підставою саме для зміни, а не визнання недійсною, умови договору щодо ціни.
45. По-п`яте, як вірно вказали суди попередніх інстанцій:
"1. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
2. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
3. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору."

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України:
"Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором."

Згідно з ч.1 ст.946 ЦК України:
"Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання."

46. У постанові Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 викладено такий правовий висновок:

"Крім того,  відповідно до частини 2 статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору. 

Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені ст. 217 Цивільного кодексу України, згідно якої недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Нормами цивільного законодавства встановлено, що договір не може існувати без умов щодо ціни вартості товару. Відповідно до ст. 180 ГК України, без погодження сторонами ціни договору такий договір є неукладений. Оскільки, пункт договору в частині включення в оплату податку на додану вартість містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору, то договір не може бути визнаний недійсним в цій частині."
Отже, оскільки заявлена в даній справі, що переглядається, позовна вимога в разі її задоволення фактично позбавляє спірний договір його ціни, останній не може бути визнаний недійсним саме лише в заявленій частині.
47. З урахуванням всього вищенаведеного, суди першої та апеляційної інстанції, приймаючи до уваги положення ст.ст.203, 215 ЦК України, на підставі власної оцінки доказів та норм господарського та цивільного права вірно встановили, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання частини пункту Договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частини) недійсними, зокрема позивачем у належний спосіб не доведено, що зміст спірного пункту Договору суперечить нормам чинного законодавства України, а тому, зважаючи на встановлений ст. 3 ЦК України принцип свободи договору, дійшли правомірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання частини п. 8.1. Договору №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 недійсним.
48. Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 1022920,06грн. колегія суддів касаційного суду доходить наступних висновків.
49. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з статтею 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
50. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором від 23.06.2008 № 2079/10/2118/206-08 у розмірі 1022920,06 грн. позивач зазначає, що відповідачем не сплачено вказану суму, яка виникла у зв`язку зі зміною вартості послуг за договором на підставі наказів позивача №389 та №390 від 16.09.2016. 
51. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.188 Господарського кодексу України:
"1. Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
4. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду."

Згідно зі ст.651 Цивільного кодексу України (далі ЦК):
"1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим."
Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Отже, за загальним правилом, встановленим як чинним господарським, так і чинним цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку. 

Зміна та розірвання господарських та цивільних договорів саме в односторонньому порядку допускаються виключно, якщо це прямо передбачено відповідним законом або договором.

52. Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК: 
"Загальними засадами цивільного законодавства є:
3) свобода договору."

Згідно з ч.ч.2,3, ст.6 ЦК:
"2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами."

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК:
"Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості."

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК:
"Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства."
53. Як зазначено вище, в пункті 8.1 Договору сторони узгодили, що ціна на послуги, що надаються виконавцем, встановлюється в національній валюті України і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невід`ємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксується сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни. 
Отже сторони вільно та на власний розсуд визначили саме такий порядок встановлення та зміни ціни на послуги, що є предметом даного Договору. 
54. Як встановлено судами попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів, відповідачем не погоджено зміну вартості послуг на підставі наказів позивача №389, №390.
Крім того, у Договорі №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 відсутня умова, згідно з якою виконавець (позивач) має право змінювати ціну послуг саме в односторонньому порядку.
Наведене унеможливлює виникнення у відповідача обов`язку сплати позивачу грошових коштів, які були нараховані ним в результаті зміни ціни своїх послуг в односторонньому порядку та за відсутності згоди відповідача.
Тому вартість послуг за договором у спірний період застосовується на підставі Протоколу узгодження ціни за договором, підписаного сторонами 02.10.2015 та дорівнює 850 грн без ПДВ (1020 грн з ПДВ).
55. Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, позивачем відповідачу направлені рахунки за спірний період (01.11.2016 по 28.02.2017): 
№2568 від 30.11.2016 на суму 855384,22 грн, 
№3106 від 31.12.2016 на суму 727528,45 грн, 
№493 від 31.01.2017 на суму 403513,15 грн, 
№980 від 28.02.2017 на суму 419757,40 грн, 
всього на суму 2406201,22 грн.
Відповідно до платіжних доручень №0000015475 від 10.11.2016, № 0000019177 від 02.02.2017, №19178 від 02.02.2017, №0000020008 від 15.02.2017, №0000021108 від 09.03.2017 відповідачем сплачено 1383281,16 грн. 
Сторонами не заперечується обсяг наданих послуг за період з 01.11.2016 по 28.02.2017, який становить 1356,158 тон авіапалива.
Таким чином, відповідачем сплачений розмір вартості послуг за спірним договором - 1383281,16 грн., виходячи з вартості послуг погоджених сторонами Протоколом від 02.10.2015 (1356,158 тон * 1020 грн вартості 1 тони, що дорівнює 1383281,16 грн).
Відповідно, підстави для висновку про наявність у відповідача заборгованості за спірним договором відсутні.
Посилання позивача на те, що про узгодження відповідачем вартості наданих послуг за спірний період свідчить факт відсутності з його боку вимоги щодо коригування податкових накладних та віднесення суми нарахованого ПДВ в повному обсязі до податкового кредиту, спростовується матеріалами справи, умовами спірного договору та вимогами діючого законодавства.
Отже, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 1022920,06 грн. є такими, що не підтверджені матеріалами справи та обставинами даного спору.
56. Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з вищевказаними висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність фактів, наведених скаржником,  вимоги до касаційного суду здійснити переоцінку доказів по справі та встановити по новому фактичні обставини справи, визнавши доведеність скаржником фактів, покладених ним в основу позову та касаційної скарги.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність. 

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтованих доводів щодо неправильності застосування судами попередніх  інстанцій норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного колегія суддів  вважає доводи касаційної  скарги необґрунтованими.

VІІІ. Висновки Верховного Суду

57. Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України: 
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 Господарського процесуального кодексу України: 
"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

58. З урахуванням викладеного суд доходить висновку про необхідність залишення касаційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019  у справі № 917/1100/18 - без змін.

59. У зв`язку  з тим, що  суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України,   Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького" на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019  у справі № 917/1100/18  залишити без задоволення. 

2. Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 у справі                              № 917/1100/18  залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           І. Кушнір

Судді                                                                                                        Є. Краснов 

                                                                                                                 Г. Мачульський