Постанова
Іменем України
 
31 липня 2019 року
місто Київ
 
справа № 761/26390/15-ц
провадження № 61-19369св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у вересні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що з 2004 року до 2014 року сторони проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрацію шлюбу. За час спільного проживання у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач і відповідач дійшли спільної згоди щодо присвоєння дочці прізвища матері, тобто, « ОСОБА_5 », однак у відомостях про батька дитини помилково було зазначено прізвище батька « ОСОБА_6 » замість правильного « ОСОБА_7 », а тому позивач просить суд визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві внести зміни до актового запису про народження від 23 березня 2006 року № 432 у Книзі реєстрації народжень відповідно до рішення суду, а саме: у відомостях про батька дитини ОСОБА_4 зазначити ОСОБА_1 .
Стислий виклад заперечень відповідача
Відзив на позовну заяву не надходив.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві внести зміни до актового запису про народження від 23 березня 2006 року № 432 у Книзі реєстрації народжень відповідно до рішення суду, а саме: у відомостях про батька дитини ОСОБА_4 зазначити ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, керуючись положеннями статей 128, 130 СК України, частини першої статті 146 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), враховуючи ухилення відповідача від участі в експертизі, оцінивши інші докази у справі, вважав за можливе визнати факт того, що ОСОБА_1 є біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини відомостей про батька відмовлено.
Апеляційний суд зазначив, що висновок про біологічне батьківство позивача суд першої інстанції зробив, не з`ясувавши дійсні обставини справи, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів. На час ухвалення рішення суду відомості про батька ОСОБА_8 були внесені на підставі статей 126, 134 СК України, за заявою осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, що унеможливлює встановлення батьківства за рішенням суду в порядку, передбаченому статтею 128 СК України. Положення частини першої статті 130 СК України підлягають застосуванню у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини. А тому застосування судом першої інстанції положень частини другої цієї норми є помилковим. Також апеляційний суд зробив висновок про порушення прав ОСОБА_3 , оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції він був визнаний батьком дитини, тобто набув батьківських прав, проте не був залучений до участі у справі.
Допущене судом першої інстанції неповне з`ясування обставин справи є наслідком недобросовісної поведінки учасників судового розгляду, оскільки факт встановлення батьківства за спільною заявою чоловіка і жінки був відомий відповідачу та третій особі у справі, проте суду не був повідомлений. Однак суд в порядку статей 10, 11 ЦПК України 2004 року, хоча і обмежений принципами змагальності і диспозитивності, зобов`язаний сприяти повному і всебічному з`ясуванню обставин справи. Тобто суд, задовольняючи вимоги про внесення змін до актового запису, мав вжити заходів щодо отримання копії цього запису.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року, залишити в силі заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин правила статей 126, 128, 134, 135, 146 СК України. Заявник зазначає, що відповідач зловживала своїми процесуальними правами, розгляд справи затягнувся більше ніж на рік. ОСОБА_1 стверджує, що внесення змін про батька до актового запису про народження дитини зроблено за змовою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Про зазначене заявнику під час розгляду справи у суді першої інстанції не було відомо та не могло бути відомо, оскільки відповідач не повідомила його про зміни запису щодо батька у актовому записі про народження дитини, він не був присутній під час внесення відповідних змін. Також ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 не оскаржувала рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, а тому погодилася з ним. Надані суду апеляційної інстанції нові докази у справі мали бути оцінені відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року. Апеляційний суд не врахував, що неподання нових доказів до суду першої інстанції зумовлене зловживанням відповідачем своїми процесуальними правами.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_4 , про що в Книзі реєстрації записів актів цивільного стану про народження Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві зроблено актовий запис від 23 березня 2006 року № 432.
Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_4 матір`ю є ОСОБА_2 , а батьком записаний ОСОБА_9 .
За відомостями Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, які були надані суду як письмові пояснення від 27 жовтня 2015 року, реєстрація народження була проведена відповідно до частини першої статті 135 СК України, відомості про батька дитини внесені на підставі заяви матері ОСОБА_2 від 23 березня 2006 року.
Судом першої інстанції двічі призначено у справі судово-генетичну експертизу ухвалами від 25 січня 2016 року та від 30 серпня 2016 року для з`ясування питання, чи є ОСОБА_1 біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте експертиза проведена не була у зв`язку з відсутністю біологічних зразків дитини.
На підставі заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 13 січня 2016 року внесені зміни до актового запису від 23 березня 2006 року № 432 про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме змінені відомості про батька дитини, ним зазначений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , змінено по батькові дитини на ОСОБА_10 . Ці дані внесені до Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до частин першої-третьої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в  державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК України. 
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). 
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України 2004 року, згідно з яким жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної  (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.
Переглядаючи справу, апеляційний суд встановив, що на момент постановлення рішення судом першої інстанції батьком дитини був записаний ОСОБА_3 , а тому рішення у цій справі стосується його прав та інтересів.
Верховний Суд визнає такі висновки суду апеляційної інстанції обґрунтованими. Враховуючи, що ОСОБА_3 набув батьківських прав відносно ОСОБА_8 , то належними відповідачами у цій справі мали бути батьки дитини, які записані в актовому записі про її народження.
Також Верховний Суд визнає обґрунтованим висновок апеляційного суду, що допущене судом першої інстанції неповне з`ясування обставин справи є наслідком недобросовісної поведінки учасників судового розгляду, оскільки факт встановлення батьківства за спільною заявою чоловіка і жінки був відомий відповідачу та третій особі у справі, проте суду не був повідомлений. 
Таким чином, незалучення до участі у справі належного відповідача зумовлено тим, що відповідач та особа, яка подавала апеляційну скаргу, приховали від суду першої інстанції відомості про внесення змін до актового запису про батька дитини, що свідчить про те, що незалучення до участі у справі судом першої інстанції належного відповідача зумовлено саме недобросовісністю окремих учасників справи.
Одночасно, оскільки позов пред`явлено до неналежного складу відповідачів, зокрема не залучено до участі у справі належного співвідповідача (батька дитини відповідно до актового запису, який не визнає батьківство позивача), то висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю є передчасними саме у зв`язку з неналежністю складу учасників справи.
Зважаючи на наведене, а також враховуючи, що розгляд справи триває три роки та десять місяців з моменту подання позову, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, а також вирішення спору по суті, встановивши факт зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, Верховний Суд зробив висновок про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суд першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить залучити до участі у справі усіх осіб, прав, свобод та інтересів яких стосуються її розгляд та вирішення.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     О. В. Ступак

Судді                                                                                                              А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко