Постанова
Іменем України        
 
25 березня 2019 року                                                                   
м. Київ                                                                   
 
справа № 715/1383/16-ц
провадження № 61-16903св18
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» (змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго»),
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2017 року у складі судді        Цуренка В. А. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 24 квітня              2017 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Владичана А. І., Перепелюк І. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» (далі - ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго»), яке на підставі рішення загальних збрів акціонерів        від 04 квітня 2017 року змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» (далі - ПрАТ «ЕК «Чернівціобленерго»), про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що  він є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованих по АДРЕСА_1. Вказана земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У 2013 році він виявив, що на його земельній ділянці встановлена опора повітряної лінії електропередачі. Розміщення опори на його земельній ділянці та влаштування повітряної лінії електропередачі над покрівлею житлового будинку обмежує його право користування земельною ділянкою. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив зобов'язати ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго» усунути йому перешкоди у користуванні вищевказаною земельною ділянкою шляхом демонтуванням опори (стовпа) для електропередачі та самої лінії електропередачі і стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.
 
ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго» позов не визнало, пославшись на його безпідставність та необґрунтованість і на пропущення позивачем позовної давності.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2017 рокупозов задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго» усунути перешкоди ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою в селі Коровія Глибоцького району Чернівецької області за кадастровим номером НОМЕР_1 шляхом демонтування підкісу опори № 37 (36) та приведення лінії електропередачі над покрівлею житлового будинку № 21 по вулиці Гагаріна в тому ж населеному пункті відповідно до вимог Державних будівельних норм України (далі - ДБН), Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 1997 року № 209 (далі - Правила охорони електричних мереж), Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року № 1417 (далі - Правила пожежної безпеки в Україні). Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на земельній ділянці позивача встановлено лише підкіс опори лінії електропередачі, а сама опора знаходиться за межами його земельної ділянки, влаштування лінії електропередачі над покрівлею житлового будинку позивача не відповідає вимогам ДБН Б.2.4-1-94 і ДБН 360-92**, Правилам охорони електричних мереж та Правилам пожежної безпеки в Україні. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, місцевий суд виходив з того, що порушення прав позивача є триваючим, тому позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 24 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У травні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 24 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що при вирішенні питання про межі спірної земельної ділянки місцевий суд виходив з координат, занесених до Державного земельного кадастру (далі - ДЗК), однак відомості про його земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 не відповідають її дійсним межам в натурі, а тому суд дійшов помилкового висновку, що на земельній ділянці розташований тільки підкіс опори діючої лінії електропередачі. На його земельній ділянці фактично розташована опора діючої лінії електропередачі, що підтверджується актом обстеження від 14 березня 2016 року № 01, складеним комісією Коровійської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та висновком судової інженерно-технічної експертизи від 14 грудня 2016 року № 963, складеним судовим експертом ОСОБА_5 Місцевим судом не роз'яснено йому про можливість проведення заміни конфігурації та координат земельних ділянок. 11 квітня 2017 року Державним підприємством «Чернівецький науково-дослідний інститут землеустрою» була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), які належать йому на праві власності, і проведені зміни конфігурації та координат земельних ділянок, та виправлені помилки у визначенні місцезнаходження земельних ділянок. Наведені виправлення конфігурації земельних ділянок були проведені після ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому технічну документацію після зміни  (виправлення) конфігурації земельних ділянок він надав до апеляційного суду, однак ці докази безпідставно не були прийняті судом. 
 
У липні 2017 року ПрАТ «ЕК «Чернівціобленерго» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що мотиви та підстави, наведенні в касаційній скарзі, не обґрунтовані належними та допустимими доказами і не відповідають фактичним обставинам справи. Повітряна лінія електропередачі була побудована у 1993 році, а позивач приватизував земельну ділянку у 2006 році. Суди правильно виходили з того, що згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи від 14 грудня 2016 року № 963, яка була проведена на підставі координат, занесених до ДЗК, лише підкіс опори № 37 (36) знаходиться на ділянці ОСОБА_4 Посилання позивача на те, що місцевим судом не роз'яснено йому про можливість зміни конфігурації земельної ділянки, не відповідає дійсності, оскільки суд неодноразово вказував позивачу на його право провести зміну конфігурації земельної ділянки та внести зміни до ДЗК, однак позивач таким правом не скористався. На час ухвалення рішення зміна координат земельної ділянки не була проведена, а тому місцевий суд правильно застосував координати, які були внесені до ДЗК. Апеляційний суд правомірно не взяв до уваги технічну документацію, так як вона була виготовлена після ухвалення рішення судом першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України    від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
16 квітня 2018 року справу № 715/1383/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частини першої статті 319  Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
 
Частинами другою, третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Згідно з частиною третьою статті 76 ЗК України уздовж повітряних і підземних кабельних ліній електропередачі встановлюються охоронні зони.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 22 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» охоронні зони об'єктів енергетики встановлюються вздовж повітряних та кабельних ліній електропередачі та навколо електростанцій, електропідстанцій, струмопроводів і пристроїв, для забезпечення нормальних умов експлуатації об'єктів енергетики, запобігання ушкодженню, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об'єкти. Охоронні зони уздовж повітряних ліній електропередачі встановлюються у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидва боки ліній від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на певній відстані залежно від напруги ліній електропередачі.
Судами встановлено, що на підставі рішення 19-ої сесії 4-го скликання Коровійської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 28 жовтня 2005 року          № 49-19/2005 ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована в селі Коровія Глибоцького району Чернівецької області.
Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи від 14 грудня 2016 року      № 963, складеним судовим експертом ОСОБА_5, на ситуаційному плані земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться у власності ОСОБА_4, згідно з координатами точок межі, які внесені до даних ДЗК в умовних позначеннях, позначена червоним кольором. Фактичне місцезнаходження земельної ділянки площею 0,2500 га, якою користується ОСОБА_4, в умовних позначеннях позначена чорним кольором. Поруч із земельною ділянкою фактичного місцезнаходження розташовані опори лінії електропередачі низької напруги на бетонних стовпах - опори № 36 (35), № 37 (36),      № 38 (37). Опора № 36 (35) знаходиться на суміжній земельній ділянці. Опора № 37 (36) знаходиться на межі земельної ділянки, а підкіс опори знаходиться на відстані 3,50 м від опори № 37 (36) на ділянці ОСОБА_4 Опора № 38 (37) знаходиться на межі земельної ділянки ОСОБА_4 По залізобетонних опорах лінії електропередачі № 36 (35), № 37 (36), № 38 (37) прокладені 3 повітряних проводи електропередачі, які проходять над дерев'яним житловим будинком з ґонтовою покрівлею і садом. Фактичні межі земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_4, на місцевості ніколи не змінювалися і проходять по огорожі з дерев'яного штахетника, металевих листах, металевій сітці, по металевих стовпчиках, яка встановлена понад тридцять років. При проведені геодезичних робіт у 2006 році з визначення координат точок окружної межі земельної ділянки ОСОБА_6 для виготовлення землевпорядної документації з передачі земельної ділянки у власність були допущені помилки у визначенні місцезнаходження земельної ділянки. Помилкові (неправильні) відомості про межі земельної ділянки, що не відповідають її дійсним межам в натурі (на місцевості) були внесені до ДЗК. Реєстрація земельної ділянки позивача проведена з помилками, що у свою чергу створює конфліктну ситуацію з ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго». Розміщення опор (стовпів) для лінії електропередачі на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 та лінії електропередачі над покрівлею житлового будинку по АДРЕСА_1 не відповідає вимогам пунктів 8.56, 8.60 ДБН Б.2.4-1-94 та пункту 8.23 ДБН 360-92**, Правилам охорони електричних мереж, Правилам пожежної безпеки України. Встановити, зякого року розміщені опори (стовпи) для лінії електропередачі на вказаній вище земельній ділянці, експерту не виявилося можливим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Частково задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивачем доведено факт знаходження на його земельній ділянці лише підкосу опори лінії електропередачі, оскільки сама опора розташована за межами його земельної ділянки. Також суд дійшов обґрунтованого висновку, що влаштування лінії електропередачі над покрівлею житлового будинку позивача не відповідає вимогам законодавства. 
 
Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про помилковість висновків місцевого суду про те, що на земельній ділянці розташований тільки підкіс опори діючої лінії електропередачі, оскільки до ДЗК були занесені дані, які не відповідають дійсним межам належної йому земельної ділянки, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, дев'ятої, десятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до ДЗК. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.  Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у ДЗК.
За змістом статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», пункту         12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, відомості ДЗК є офіційними і вважаються об'єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом.
 
Враховуючи вищенаведені норми права, місцевий суд правильно виходив з конфігурації земельної ділянки, яка внесена до ДЗК.
 
Посилання заявника на те, що місцевим судом не роз'яснено йому про можливість проведення зміни конфігурації земельної ділянки, є необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4, знаючи про невідповідність фактичних даних офіційним, не скористався своїм правом на зміну конфігурації та координат земельної ділянки. 
 
Доводи скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не прийняв нові докази -технічну документацію із землеустрою від 11 квітня 2017 року, виготовлену Державним підприємством «Чернівецький науково-дослідний інститут землеустрою» щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), не заслуговують на увагу, виходячи з такого. 
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.
 
За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.
 
У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і безпосередньо в засіданні суду апеляційної інстанції.
 
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
 
Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Ні у позовній заяві, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_4 не посилався на зазначену вище технічну документацію із землеустрою від 11 квітня 2017 року та не навів обставин, які перешкоджали йому отримати цей доказ під час розгляду справи місцевим судом.
 
Відповідно до статті 309 ЦПК України 2004 року підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 
Оскільки при апеляційному розгляді судом не встановлено передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду, апеляційній суд обґрунтовано відхилив апеляційну скаргу, не прийнявши наданий позивачем новий доказ.
 
Разом з тим позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з аналогічним позовом, але з інших підстав, обґрунтованих новими обставинами, які виникли після ухвалення рішення суду першої інстанції.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
Керуючись статтями  400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 24 квітня 2017 року  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов