Постанова 
Іменем України
20 березня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 697/1754/15-ц
провадження № 61-3246зпв18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,                    Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
розглянув заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд рішення Канівського районного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року у складі судді Хорошун О. В., ухвали Апеляційного суду Черкаської області                          від 21 квітня 2016 року у складі судді: Бондаренка С. І., Храпка В. Д.,                     Вінніченка Б. Б., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів:                    Дем'яносова М. В., Іваненко Ю. Г., Леванчука А. О., Ситнік О. М., Ступак О. В.,                 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виділ частки із спільного майна, визнання права власності та визнання права спільної сумісної власності на господарські споруди. 
Позовна заява мотивована тим, що вони є власниками 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1, відповідачам належить на праві власності інша 1/2 частина цього житлового будинку. Сторони не дійшли згоди щодо поділу домоволодіння. 
Після неодноразового уточнення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили виділити їм в рівних частках в натурі частину цього домоволодіння, а саме: житлові приміщення з № 1-1 по               № 1-7 в будинку літ. А-1 з прибудовою а-1, загальною площею 68,8 кв. м (квартира               № 1); гараж літ. В з оглядовою ямою, площею 20,8 кв. м, частину сараю літ. Б площею 28 кв. м, сарай літ. б, погріб «п/г» з шийкою під сараєм літ. Б, огорожі                  № 10, 14, частину огорожі № 13 до сараю «Б», частину огорожі № 15, хвіртку                              № №  2, ворота № 4, вигрібні ями № 7 та № 8, водоколонку № 5, замощення I та II; визнати за ними право власності на цю частину житлового будинку на АДРЕСА_1 та припинити право спільної часткової власності на зазначене майно.
У листопаді 2015 року ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виділ частки із спільного майна, визнання права власності та визнання права спільної сумісної власності на господарські споруди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони у домоволодінні на АДРЕСА_1 фактично володіли відокремленими квартирами за № 1 та № 2 площами 70,4 кв. м та 70,2 кв. м, обладнаними окремими входами та господарськими приміщеннями. Під час приватизації житловий будинок набув статусу спільної часткової власності,                          у результаті цього позивачі та відповідачі стали власниками по 1/2 частин відокремлених приміщень. Зазначали, що спір між сторонами існує лише щодо користування прибудинковою територією навколо житлового будинку літ. А-1, спору щодо володіння та користування житлом немає.
Після уточнення позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_8,                          ОСОБА_9 просили виділити в натурі та визнати права власності на 1/2 частину житлового будинку літ. А-1 на АДРЕСА_1, а саме: житлові приміщення квартири № 2, які зазначені у техпаспорті як: жила кімната 2-3, площею 16,6 кв. м, жила кімната 2-4,                     площею 9,4 кв. м., жила кімната 2-5, площею 11,9 кв. м, жила кімната 2-6, площею 14,1 кв. м, кухня 2-2, площею 7,6 кв. м, ванна кімната 2-7, площею 3,8 кв. м, коридор 2-1, площею 5,5 кв. м, прибудова літ. а'-1, ганок, площею 8,58 кв. м, а також на надвірні будівлі: 50 % сараю літ. Б, сарай літ. б', погріб п/г', гараж літ. Г., 50 % убиральні літ. Д, сарай літ. Е, сарай тимчасовий літ. Є, навіс літ. Ж, хвіртка № 3, ворота № 4, колонка питна № 6, ями вигрібні № 7 та 9, огорожі № 11, 12, 13, 15 та 16, хвіртка № 17, вимощення I та III.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково. Виділено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частках в натурі частину житлового будинку на АДРЕСА_1, а саме: житлові приміщення з № 1-1 по № 1-7 в будинку                       літ. А-1 з прибудовою літ. а-1, загальною площею 68,8 кв. м (квартира № 1), гараж літ. В з оглядовою ямою, площею 20,8 кв. м, частину сараю літ. Б, площею                              28 кв. м, сарай літ. б, погріб літ. п/г з шийкою під сараєм літ. Б, огорожу № 10, 14, частину огорожі № 15, хвіртку № 2, вигрібну яму № 8, водоколонку № 5. Припинено право спільної часткової власності на частину житлового будинку на АДРЕСА_1, а саме: на житлові приміщення з № 1-1 по № 1-7 в будинку літ. А-1 з прибудовою літ. а-1, загальною площею 68,8 кв. м (квартира № 1), гараж літ. В з оглядовою ямою, площею                            20,8 кв. м, частину сараю літ. Б, площею 28 кв. м, сарай літ. б, погріб літ. п/г з шийкою під сараєм літ. Б, огорожі № 10, 14, частину огорожі № 15, хвіртку № 2, вигрібну яму № 8, водоколонку № 5. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право приватної власності на житловий будинок на АДРЕСА_1, а саме: житлові приміщення з № 1-1 по № 1-7 у будинку літ. А-1 з прибудовою                  літ. а-1, загальною площею 68,8 кв. м (квартира № 1), гараж літ. В з оглядовою ямою, площею 20,8 кв. м, частину сараю літ. Б, площею 28 кв. м, сарай літ. б, погріб літ. п/г з шийкою під сараєм літ. Б, огорожі № 10, 14, частину огорожі № 15, хвіртку № 2, ворота № 4, вигрібну яму № 8, водоколонку № 5.  Зустрічний позов ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виділ частки із спільного майна, визнання права власності на виділене майно та визнання права спільної сумісної власності на деякі господарські споруди задоволено частково. Виділено ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в натурі та визнано в рівних частках кожному право власності вказаних осіб на житловий будинок на АДРЕСА_1, що складається з 1/2 частини житлового будинку літ. А-1, зокрема, на житлові приміщення квартири   № 2 цього житлового будинку, визначені у техпаспорті як: жила кімната 2-3, площею 16,6 кв. м, жила кімната 2-4, площею 9,4 кв. м, жила кімната 2-5, площею 11,9 кв. м, жила кімната 2-6, площею 14,1 кв. м, кухня 2-2, площею 7,6 кв. м, ванна кімната 2-7, площею 3,8 кв. м, коридор 2-1, площею 5,5 кв. м, прибудову літ. а-1, ганок, площею 8,58 кв. м, а також надвірні господарські приміщення житлового будинку: 50 % сараю літ. Б, погріб літ. п/г, гараж літ. Г, 50 % убиральні літ. Д, сарай літ. Е, сарай тимчасовий літ. Є, навіс літ. Ж, хвіртка № 3, водоколонка № 6, яму вигрібну № 9, огорожі № 11, 12, 15, 16, хвіртка № 17, вимощення ІІІ. Припинено право спільної часткової власності на об'єкти нерухомого майна житлового будинку на АДРЕСА_1, що складається з 1/2 частини житлового будинку літ. А-1, зокрема на житлові приміщення квартири № 2 цього житлового будинку, визначені у техпаспорті як: жила кімната 2-3, площею 16,6 кв. м, жила кімната 2-4, площею 9,4 кв. м, жила кімната 2-5, площею 11,9 кв. м, жила кімната 2-6, площею 14,1 кв. м, кухня 2-2, площею 7,6 кв. м, ванна кімната 2-7, площею 3,8 кв. м, коридор 2-1,                                   площею 5,5 кв. м, прибудову літ. а-1, ганок, площею 8,58 кв. м, а також надвірні господарські приміщення житлового будинку: 50 % сараю літ. Б, погріб літ. п/г, гараж літ. Г, 50 % убиральні літ. Д, сарай літ. Е, сарай тимчасовий літ. Є, навіс літ. Ж, хвіртка № 3, водоколонка № 6, вигрібна яма № 9, огорожі № № 11, 12, 15, 16, хвіртка № 17, вимощення ІІІ. Залишено в спільній частковій власності                     ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 таке майно: ворота № 4, замощення І та замощення ІІ, вигрібну яму № 7, огорожу № 13, які розташовані на території житлового будинку на АДРЕСА_1. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8 судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову 500,00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року залишено без змін.
У грудні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 засобами поштового зв'язку направили до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року, з підстав, передбачених пунктами 1 та 4  частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, а саме, неоднакового застосування судами статей 186, 380, 381 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності ухвалених у справі судових рішень викладеним у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі (провадженні) № 6-12цс13 висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права; просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвали судів апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову. 
На підтвердження неоднакового застосування судами норм матеріального права заявники посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року у справі                         № 713/1883/14-ц, від 26 червня 2016 року у справі № 712/11624/15-ц та                               від 11 вересня 2017 року у справі № 526/1489/16-ц. Заявники вважають помилковими висновки судів у цій справі щодо залишення частини  господарських будівель у спільній частковій власності сторін.  
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року                № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                          ЦПК України у редакції Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.
19 січня 2018 року заяву про перегляд судових рішень передано до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції матеріали справи. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року справу призначено до розгляду на засіданні колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду без повідомлення та виклику учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи й викладені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що 1/2 частина житлового будинку на АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а інша 1/2 частина - ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
Відповідно до схематичного плану земельної ділянки у технічному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду, який виготовлено станом на 15 липня 1993 року, на земельній ділянці існувало: замощення І, огорожа                       № 1-4, вигрібна яма № 7 (т. 1 а. с. 67).
У технічному паспорті, який виготовлено станом на 27 листопада 2015 року, замощення І у зв'язку з влаштуванням воріт № 4 зазначено як замощення І та ІІ; огорожу № 1 зазначено № 13, споруджено нову вигрібну яму № 8, вказані перевлаштування здійснено за кошти ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без погодження з ОСОБА_7,                    ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 179).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов висновку, що земельна ділянка має єдиний виїзд через ворота № 4, замощення I та ІІ, а тому виділ зазначених об'єктів у власність одній із сторін порушить право другої сторони на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, оскільки доступ до спільного двору забезпечується через спірні ворота, проїзд та прохід до будинку та господарські будівлі забезпечується через замощення. Самовільне покращення майна (замощення І, огорожі  № 1-4) не надає переваги при переході права власності, оскільки є приналежністю головної речі (будинку) для користування співвласниками будинком та господарськими будівлями.
у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі (провадженні) № 6-130цс13, яка надана заявниками для порівняння, міститься висновок про те, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року у справі                         № 713/1883/14-ц суд касаційної інстанції виходив з того, що частиною першою статті 364 Цивільного кодексу України передбачено право співвласника на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм відповідно до пункті 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України                                       від 18 червня 2007 року № 55. У разі коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (статті 152 ЖК Української РСР). Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо виділу часток у спільному майні відповідно до висновку проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи та припинення права спільної часткової власності, крім того, вказав, що господарські будівлі та споруди утворюють складну річ, яка є єдиним об'єктом цивільних прав. 
У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2016 року у справі № 712/11624/15-ц суд касаційної інстанції дійшов висновку, що право власності на господарські споруди не може окремо визнаватись, оскільки воно не є окремими об'єктом права власності; відповідно до статті 186, 380, 381ЦК України господарські будівлі, наземні і підземні комунікації, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами.
У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року у справі                       № 526/1489/16-ц суд касаційної інстанції, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у позові про визнання права власності на погріб та колодязь як на окремі об'єкти права власності, виходячи з того, що домоволодіння колишнього колгоспного двору є об'єктом права власності в цілому і за своїм правовим статутом господарсько-побутові будівлі та споруди є приналежністю житлового будинку, які слідують за головною річчю, не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може. 
Правовий висновок судів першої інстанції, судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, не суперечить викладеному у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі (провадженні)                       № 6-130цс13 висновку, оскільки наявні різні фактичні обставини.  
Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ також постановлені у справах з різними фактичними обставини.
Отже, порівняння судових рішень, наданих заявниками на підтвердження вимог, із судовими рішеннями, про перегляд якого подано заяву, не дають підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах чи висновку про невідповідність судових рішень у справі викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України 2004 року  Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.
Керуючись пунктами 1 та 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд рішення Канівського районного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. О. Лесько     С. Ю. Мартєв      В. В. Пророк     С. П. Штелик