ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/6317/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т.Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання Жураховської Т.О.

розглянув касаційну скаргу Львівської обласної ради 
на рішення Господарського суду міста Києва (суддя М.М. Якименко) від 08.08.2018
та постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий - О.М.   Коротун, судді М.Г. Чорногуз, В.В. Сулім) від 13.12.2018 
за позовом Самбірської міської ради Львівської області 
до Львівської обласної ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Комунального закладу Львівської обласної ради "Обласна база спеціального медичного постачання"
про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради № 637 від 20.03.2018.

Учасники справи:
представник позивача - Янів М.І.,
представник відповідача - не з'явився, 
представник третьої особи - не з'явився.

1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1          18.05.2018 Самбірська міська рада Львівської області (далі - Позивач) подала позовну заяву про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради (далі - Відповідач) № 637 від 20.03.2018 "Про реєстрацію речових прав Комунального закладу Львівської обласної ради "Обласна база спеціального медичного постачання" на земельну ділянку за адресою: вул. В. Чорновола, 109, м. Самбір Львівської області" (далі - Рішення)
1.2          Позовна заява мотивована порушенням Відповідачем права власності територіальної громади міста Самбора на земельну ділянку через прийняття оскаржуваного Рішення про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: вул. В.   Чорновола, 109, м. Самбір Львівської області (далі - Земельна ділянка) в натурі (на місцевості) для оформлення за собою права власності на Земельну ділянку, не сформованого як об'єкт речового права, з земель комунальної власності територіальної громади міста Самбора, та перевищенням Відповідачем під час ухвалення оскаржуваного Рішення наданих йому повноважень та меж компетенції, оскільки розташування на Земельній ділянці, яка є землею комунальної власності, належного Відповідачу нерухомого майна не надає йому права власності на земельну ділянку під цим майном, а за відповідним клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для передачі Земельної ділянки у постійне користування відповідній установі, закладу - Комунальному закладу Львівської обласної ради "Обласна база спеціального медичного постачання" (далі - Третя особа) Відповідач мав звернутись до Позивача. При цьому Позивач зазначив, що Земельний кодекс України не відносить обласні ради до суб'єктів права комунальної власності на землі, а уповноважує їх представляти спільні земельні інтереси територіальних громад за наслідками об'єднання територіальними громадами сіл, селищ, міст на договірних засадах належних їм земельних ділянок комунальної власності. 

2. Короткий зміст рішень судів першої і апеляційної інстанції
2.1          08.08.2018 Господарський суд міста Києва прийняв рішення (залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018) про задоволення позову повністю: визнання незаконним та скасування Рішення. 
2.2          Рішення судів мотивовані тим, що Відповідач, прийнявши Рішення для оформлення за собою право власності на Земельну ділянку, не сформовану як об'єкт речового права, з земель комунальної власності територіальної громади міста Самбора, порушив право власності територіальної громади міста Самбора та перевищив надані йому повноваження та межі компетенції, оскільки у Відповідача через відсутність на момент ухвалення оскаржуваного Рішення правовстановлюючих документів на Земельну ділянку, відсутнє право розпоряджатись нею як сформованим об'єктом цивільних правовідносин. При цьому суди виходили з того, що право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту, а власником земельної ділянки, на якій розміщений об'єкт нерухомості Відповідача, та яка розташована у місті Самборі, є територіальна громада міста Самбора як суб'єкт комунальної власності на землю. 
2.3          Погодившись з наведеними висновками, апеляційний суд додав, що користувач земельної ділянки може передавати в оренду (право постійного користування) третій особі цю ділянку лише на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади, а Відповідачу станом на 01.01.2016 відведено у постійне користування земельну ділянку у Самбірському районі площею 0,6600 га, тоді як оскаржуваним Рішенням ухвалено забезпечити реєстрацію за Третьою особою постійне користування земельною ділянкою площею 0,6924 га, тобто іншого розміру, через що суд дійшов висновку, що оскільки в рішенні від 1963 року (про передачу земельної ділянки під будівництво площею 1.4 га), довідці від 23.05.2017 (щодо земельної ділянки площею 0.6600 га) та оскаржуваному Рішення (щодо земельної ділянки кадастровий номер 4610900000:08:115:0082 площею 0,6924 га) зазначено різні характеристики земельних ділянок, відсутні підстави вважати, що рішення від 24.07.1963 надавало Відповідачу право розпоряджатись земельною ділянкою кадастровий номер 4610900000:08:115:0082 площею 0,6924 га без попереднього оформлення прав на неї відповідно до норм чинного законодавства. 

3. Встановлені судами обставини
3.1           Відповідач відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.05.2008 є власником нежитлових будівель за адресою: Львівська область, м. Самбір, вул. В. Чорновола, буд. 109. 
3.2          Згідно з рішенням Виконавчого комітету Самбірської міської ради депутатів трудящих від 24.07.1963 № 341 "Про відвід земельної ділянки відділу капітального будівництва облвиконкому під будівництво складів медмайдана" вирішено відвести відділу капітального будівництва облвиконкому земельну ділянку площею 1,40 га.
3.3          Відповідно до довідки Відділу у Самбірському районі головного управління Держгеокадастру у Львівської області від 23.05.2017 станом на 01.01.2017 відведено у постійне користування Відповідачу земельну ділянку площею 0,6600 га.
3.4          Відповідач не звертався до власника Земельної ділянки за оформленням на неї права власності за адресою: Львівська область, м.   Самбір, вул. В. Чорновола, буд. 109, в порядку статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.
3.5          Матеріали справи не містять правовстановлюючих документів Відповідача на Земельну ділянку.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги
4.1          21.01.2019 Відповідач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 і рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

5. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
5.1          Суди не застосували до спірних правовідносин норми статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, тоді як до Відповідача в силу цих норм та враховуючи набуття ним 05.05.2008 права власності на нежитлові будівлі за адресою: Львівська область, м. Самбір, вул. В.Чорновола, буд. 109, загальною площею 1581 кв. м, перейшло право власності на земельну ділянку, що необхідна для обслуговування вказаних об'єктів, зведених на Земельній ділянці, а перехід права власності чи права користування у цьому випадку не залежить від попереднього власника, користувача чи органу, уповноваженого розпоряджатися землею. 
5.2          Суди неправомірно послались та застосували до спірних правовідносин норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", що набрав чинності з 01.01.2013, який не відповідає характеру спірних правовідносин та який не має зворотної дії в часі, оскільки право на Земельну ділянку перейшло до Відповідача у 2008 році, коли він зареєстрував право власності на об'єкти нерухомого майна на цій ділянці.
5.3          Оскаржуваним Рішенням Відповідач розпоряджався Земельною ділянкою, не як комунальною власністю, а як набутою на праві власності в порядку статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, а тому Відповідач прийняв Рішення у межах своїх повноважень відповідно до вимог закону.
5.4          Оскаржуваними рішеннями суди намагаються створити судову практику, якою обласні ради будуть обмежені у праві реалізувати повноваження власника земельної ділянки, оскільки визнаючи Відповідача як рівноправного учасника цивільних правовідносин, суди між тим дійшли неправильного висновку про неможливість переходу до Відповідача в силу закону (статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України) права власності на Земельну ділянку, набуття якого за цими нормами не ставиться в залежність від процедури формування земельної ділянки.
5.5          Суди зробили помилковий висновок про належність Земельної ділянки до комунальної власності з правом Позивача розпоряджатись цією ділянкою - з неналежним дослідженням матеріалів справи, а Позивач не довів, яким чином оскаржуване Рішення порушує його право власності чи право власності територіальної громади, через що відсутні підстави для задоволення позову у цій справі.
5.6          Суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки сторони не ставили та не оспорювали питання щодо розміру та місця розташування Земельної ділянки, а Позивач не ставив питання про невідповідність земельної ділянки під об'єктами нерухомого майна Відповідача земельній ділянці в оскаржуваному Рішенні. 
5.7          Суди неправильно дослідили предмет позову, оскільки оскаржуваним Рішенням вирішено передати у постійне користування Земельну ділянку, а не здійснити оформлення права власності. 
5.8          Оскаржувані судові рішення прийняті без врахування висновків існуючої судової практики щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
5.9          Суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права обмежив права Відповідача на захист своїх прав та охоронюваних інтересів, не надавши можливість обґрунтувати правову позицію щодо цього спору, оскільки, незважаючи на клопотання Відповідача, не відклав розгляд справи в судовому засіданні 08.08.2018, коли уповноважений представник Відповідача перебував у відпустці, про що суду було повідомлено, та не зазначив про причини відмови в розгляді відповідного клопотання, а апеляційний суд не врахував допущені судом першої інстанції процесуальні порушення. 
  
6.           Позиція Позивача, викладена у відзиві на касаційну скаргу
6.1          Скаржник посилається на статтю 120 Земельного кодексу України як на єдину підставу, яка нібито виправдовує дії Відповідача щодо прийняття оскаржуваного Рішення, однак це не спростовує того факту, що Відповідач не мав повноважень розпоряджатись Земельною ділянкою, оскільки всі дії, які б мали вчинятися з приводу цієї земельної ділянки, на якій хоча і розташована будівля, що належить на праві власності Відповідачу, мали вчинятися виключено Позивачем як єдиним органом, який має на це відповідні повноваження.   
6.2          Інші доводи у відзиві на касаційну скаргу аналогічні доводам, наведеним в позовній заяві та мотивам в рішенні суду першої інстанції.

7. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці 
7.1          Правовідносини з розпорядження, набуття та припинення права користування землями комунальної власності врегульовані зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України).
Загальне правило щодо підстав та порядку набуття права на землю із земель комунальної власності визначено статтею 116 ЗК України, згідно з частинами 1, 2 якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
7.2          Особливості набуття права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду визначені статтею 120 ЗК України та статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 
Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 
За статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
7.3          Виходячи зі змісту статті 120 ЗК України, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. 
Зважаючи на положення статті 125 ЗК України, новий власник об'єкта нерухомості не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. 
Суд звертається до правової позиції, викладеної в пунктах 18.1, 19, 20, 21 постанови Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 922/3413/17.
Також Суд звертається до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 910/5702/17 з посиланням позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 06.12.2010 у справі    №40/3, відповідно до якої з виникненням права власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку у користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.
7.4          Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. 
7.5          Відповідно до абзацу 1 частини 2, абзацу 1 частини 3, частин 4, 6 статті 123 ЗК   України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. 
7.6          Таким чином юридичній особі надано право на одержання земельної ділянки у користування, однак розглянути це питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 06.12.2010 у справі №   40/3.
Суд також звертається до власної правової позиції, викладеної в пункті 28 постанови Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №   916/647/18.
7.7          Дійшовши викладених висновків (пункти 7.3, 7.6), та враховуючи встановлені судами обставини щодо права власності Відповідача на нежитлові будівлі за адресою: Львівська область, м. Самбір, вул. В. Чорновола, буд. 109 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.05.2008, також те, що Відповідач не звертався до власника Земельної ділянки за оформленням права на неї в порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України (пункти 3.1, 3.4), а правовстановлюючі документи, у тому числі Відповідача, на Земельну ділянку відсутні (пункт 3.5), Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у Відповідача відсутнє право розпоряджатись нею як сформованим об'єктом цивільних правовідносин.
7.8          У зв'язку із викладеним Суд відхиляє аргументи скаржника (пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.4) щодо набуття Відповідачем права власності на Земельну ділянку з 2008 року - з моменту реєстрації за Відповідачем права власності на розташоване на цій ділянці нерухоме майно та щодо обмеження Відповідача у праві реалізувати повноваження власника Земельної ділянки.
Щодо розмежування повноважень з розпорядження землями комунальної власності
7.9          Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. 
Відповідно до частини 1 та пункту "а" частини 2 статті 83 цього кодексу землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. 
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності
Відповідно до частини 1 статті 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. 
Відповідно до пункту "а" частини 1 статті 8 ЗК України до повноважень обласних рад у галузі земельних відносин на території області належить розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад. 
Згідно з пунктами "а", "в" частини 1 статті 12 цього кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. 
Частиною 1 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
7.10          У зв'язку із викладеним та враховуючи, що Земельна ділянка розташована на території міста Самбора Львівської області, Суд погоджується із висновком судів, що Земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста Самбора Львівської області в силу норм закону через її територіальне розташування в межах цього населеного пункту, а тому права власності на Земельну ділянку, а відповідно і права з розпорядження нею, у тому числі щодо розгляду та вирішення питання про передачу її у постійне користування Третій особі як комунальному закладу Відповідача на підставі статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України та щодо прийняття відповідного рішення належить Позивачу як особі, яка діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста Самбора Львівської області.
7.11          Дійшовши викладених висновків, Суд відхиляє аргументи скаржника (пункти 5.1, 5.3, 5.5) щодо права Відповідача розпоряджатись Земельною ділянкою в силу набуття права власності на нерухоме майно на цій ділянці відповідно до статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, оскільки скаржник підмінює таким чином повноваження з розпорядження Земельною ділянкою відповідно до наведених норм ЗК України цивільним правом на цю ділянку в силу статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, яке підлягає оформленню у встановленому законом порядку (пункт 7.3). 
7.12          Дійшовши викладених висновків, Суд погоджується із висновками судів про порушення прав Позивача внаслідок прийняття оскаржуваного Рішення. 
7.13          Таким чином доводи скаржника щодо неправомірності задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування Рішення Відповідача не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи.
7.14          Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях про задоволення позовних вимог зроблені відповідно до норм законодавства, зокрема статей 8, 12, 80, 83, 120, 122 ЗК України та статті 377 ЦК України, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи. У зв'язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини 1 статті 308 та статті 309 ГПК України оскаржувані постанова апеляційного суду та рішення місцевого суду підлягають залишенню без змін.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну скаргу Львівської обласної ради залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва 08.08.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 у справі №   910/6317/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      К. М. Пільков
Судді                                                                                          Т.Б. Дроботова
                                                                                          Ю. Я. Чумак