П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
13 лютого 2019 року
м. Київ
Справа № 819/2219/15
Провадження № 11-1354апп18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді-доповідача  Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотніков О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М. Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» Гаджиєва С. О. (далі - Уповноважена особа, АТ «Імексбанк», Фонд відповідно), Фонду про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року (судді Левицька Н. Г., Кухтей Р. В., Клюба В. В.),
УСТАНОВИЛА:
У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з позовом, у якому, просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи щодо невключення ОСОБА_3 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у гарантованому розмірі, визначеному законодавством, за рахунок Фонду, за договором про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року № 660046275;
- зобов'язати Уповноважену особу включити ОСОБА_3 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, за договором банківського вкладу (депозиту) у розмірі, передбаченому законодавством;
- зобов'язати Фонд включити ОСОБА_3 на підставі додаткової інформації, наданої Уповноваженою особою, до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у АТ «Імексбанк» за рахунок Фонду у розмірі, визначному законодавством.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року позов задоволено частково.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 29 серпня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував та закрив провадження в адміністративній справі на підставі чинного на той час пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
У ході розгляду справи суди встановили таке.
19 січня 2015 року між АТ «Імексбанк» та ОСОБА_3 укладено договір № 660046275 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року строком на 93 дні. Відповідно до пункту 3.1 публічного договору банк приймає від вкладника вклад, внесений на умовах, визначених у цьому договорі та договорі про приєднання до договору, та зобов'язується повернути вклад і сплатити проценти за його користування.
Відповідно до квитанції № 53191 від 19 січня 2015 року ОСОБА_3 вніс кошти на рахунок банку у відділенні АТ «Імексбанк» у м. Тернополі в розмірі 150 тис. грн з призначенням платежу - внесок готівки на рахунок.
26 січня 2015 року постановою Правління Національного банку України 
(далі - НБУ) № 50 АТ «Імексбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі цієї постанови Правління НБУ виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 26 січня 2015 року за № 16 про запровадження з 27 січня по 26 квітня 2015 року тимчасової адміністрації строком на три місяці та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Імексбанк» Северина Ю. П. Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 23 квітня 2015 року № 84 продовжено здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Імексбанк» по 26 травня 2015 року.
27 травня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду відповідно до постанови Правління НБУ від 21 травня 2015 року № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Імексбанк» прийнято рішення № 105 про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «Імексбанк» Северина Ю. П.
13 травня 2015 року Уповноваженою особою Фонду направлено повідомлення ОСОБА_3 про тимчасове призупинення виплат у зв'язку з попередніми висновками про те, що за участю позивача в банку було проведено операції, які можуть містити ознаки нікчемності визначені підпунктом 7 статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).
У подальшому ОСОБА_3 двічі 22 травня та 8 червня 2015 року звертався до Уповноваженої особи Фонду з вимогами виплати коштів за вкладом, на які отримав відповідь від 17 липня 2015 року про проведення досудового розслідування, порушеного СУ ГУ МВС України в Одеській області та СУ ГУ МВС України в м. Києві, на предмет установлення в діях посадових осіб банку та клієнтів банку ознак протиправності.
22 червня 2015 року Фондом через ПАТ «Альфа-банк» позивачу здійснено часткову виплату вкладу в розмірі 383,89 грн.
У зв'язку з припиненням виплати коштів за вкладом за рахунок Фонду в межах гарантованої суми відшкодування та відсутністю ОСОБА_3 у переліку вкладників АТ «Імексбанк» він звернувся до суду.
Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції, керуючись правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15 червня 2016 року (справа № 826/20410/14), з посиланням на норми Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) та приписи  статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) у чинній на той час редакції, зазначив, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів і ця справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
ОСОБА_3 подавдо Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду про закриття провадження у справі та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Загалом доводи скаржника зводяться до непоширення на спірні відносини положень Закону № 2343-XII та ГПК, а також безпідставність застосування у цій справі висновку Верховного Суду України у згаданій вище постанові з огляду на відмінність обставин справи.
Дослідивши у межах, визначених частиною першою статті 341 КАС у чинній редакції, наведені в касаційній скарзі доводи, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 
Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи та її зобов'язання включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в АТ «Імексбанк» за рахунок Фонду.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв'язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов'язане з процесуальним законодавством.
Відповідно до статті 2 КАС (у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (стаття 3 КАС у зазначеній редакції).
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є характер спору. Публічно-правовим спором, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спір між учасниками публічно-правових відносин, що стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, або такий, що йому не суперечить. Спір є приватноправовим, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Помилковим є застосування статті 17 КАС (у відповідній редакції) та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Відповідно до статті 3 Закону № 4452-VІ Фонд є не органом державної влади, а установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку.Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов'язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами. 
Згідно із частинами першою, другою статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Відповідно до статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону.
Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов'язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків. 
Частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.
Закон України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» і Закон № 4452-VI є основними правовими актами в регулюванні відносин щодо визнання банку неплатоспроможним.
Закриваючи провадження у цій справі, апеляційний суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 15 червня 2016 року (справа № 826/20410/14).
Проте за правовою позицієюВеликої Палати Верховного Суду (справи № 910/12294/16, № 910/24198/16, № 910/17448/16), яка відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у згаданій вище постанові, такі правовідносини регулюються спеціальним Законом № 4452-VI і не підпадають під дію загального законодавства про банкрутство, а тому немає підстав для розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року (справа № 820/11591/15).
Таким чином, помилковим є закриття провадження у справі щодо зобов'язання Уповноваженої особи включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в АТ «Імексбанк» за рахунок Фонду.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги скасовує судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передає справу повністю або частково для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Оскільки рішення суду апеляційної інстанції про непоширення юрисдикції адміністративного суду на справу щодо зобов'язання уповноваженої особи Фонду включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в АТ «Імексбанк» за рахунок Фонду, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, то ухвалаЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до апеляційного суду для продовження розгляду.
Не підлягають задоволенню також вимоги скаржника про залишення в силі постанови суду першої інстанції, оскільки прийняття такого рішення можливе лише в разі його апеляційного перегляду по суті, який у цій справі не відбувся у зв'язку із закриттям провадження у справі з процесуальних підстав.
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
2. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 рокускасувати, справу направити до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження апеляційного розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття й оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко
Судді: | Н. О. Антонюк | Л. М. Лобойко |
| С. В. Бакуліна | Н. П. Лященко |
| В. В. Британчук | Л. І. Рогач |
| Д. А. Гудима | І. В. Саприкіна |
| В. І. Данішевська | О. М. Ситнік |
| О. С. Золотніков О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська |