ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 квітня 2019 року  
м. Київ
 
справа № 283/3444/14-к 
провадження № 51-4972км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого | ОСОБА_1 ,
суддів | ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора засудженого захисника законного представника потерпілого представника потерпілого | ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2018 року щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених частиною 1 статті 122 та статтею 128 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення

1.  Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження і засуджено за частиною 1 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
2.  Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 22 липня 2012 року приблизно о 03:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння поруч із кафе-баром «Острів» на вул. Микгород, 17 у м. Радомишлі, під час конфлікту між двома групами відпочиваючих умисно ударив кулаком у щелепу ОСОБА_10 , завдавши тому тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Внаслідок удару потерпілий упав та вдарився головою об асфальтне покриття, отримавши тяжкі тілесні ушкодження.
3.  Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 23 січня 2018 року змінив вирок місцевого суду, перекваліфікував дії ОСОБА_6 з частини 1 статті 121 КК на частину 1 статті 122 та статтю 128 КК та призначив покарання: за частиною 1 статті 122 КК – у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за статтею 128 КК – у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі статті 49 та частини 5 статті 74 КК суд звільнив засудженого від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вимоги і доводи касаційних скарг 

4.  У касаційній скарзі потерпілий просить на підставах, визначених пунктами 2 та 3 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
5.  На переконання потерпілого, апеляційний суд необґрунтовано змінив кваліфікацію дій засудженого з частини 1 статті 121 КК на частину 1 статті 122 та статтю 128 КК, визначивши форму вини щодо тяжкого тілесного ушкодження як необережність у формі самовпевненості або недбалості, в той час як із матеріалів кримінального провадження вбачається, що мав місце непрямий умисел на заподіяння саме тяжких тілесних ушкоджень, за якого обвинувачений хоч і не бажав настання тяжких наслідків, але свідомо їх допускав.
6.  Потерпілий також указує на те, що апеляційний суд штучно розмежував єдине діяння засудженого на різні форми вини: умисел – щодо середньої тяжкості тілесних ушкоджень та необережність – щодо тяжких тілесних ушкоджень. 
7.  Крім того, на думку потерпілого, вказаний суд проігнорував вказівки, наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року, відповідно до якої в діях засуджено було встановлено ознаки злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК.
8.  Також скаржник зазначає про м`якість призначеного засудженому покарання.
9.  У письмових запереченнях захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого просить залишити касаційну скаргу потерпілого без задоволення, а ухвалу суду  – без змін. Вважає, що суд правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а оскаржене судове рішення належним чином обґрунтував. 
Позиції  учасників касаційного розгляду

10.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
11.  У судовому засіданні представники потерпілого підтримали касаційну скаргу, просили скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
12.  Прокурор та сторона захисту заперечували проти задоволення касаційних вимог і просили залишити судові рішення без зміни, вважаючи їх законними й обґрунтованими.
Оцінка Суду

13.  Щодо доводів потерпілого про неправильну правову кваліфікацію дій засудженого Суд відзначає, що апеляційний суд, кваліфікуючи дії засудженого за частиною 1 статті 122 та статтею 128 КК, у своєму висновку спирався на обставини, встановлені судом першої інстанції. 
14.  Відповідно до цих обставин засуджений втрутився у бійку, що відбувалася між двома компаніями молодих людей, носила спонтанний характер, була викликана, в тому числі, й неправомірними діями потерпілого, засуджений завдав по одному удару кулаком потерпілому і ще одній особі. Засуджений не використовував жодних знарядь, удар потерпілому не був якимось чином спеціально підготовлений або заподіяний із більшою силою чи у спосіб, який обов`язково мав призвести до падіння та удару об асфальтне покриття. 
15.  Згідно з висновками судово-медичних експертиз,встановлено, що тяжке тілесне ушкодження було наслідком не заподіяного засудженим удару в голову потерпілого, а падіння останнього й удару головою об тверду поверхню.
16.  Ці обставини не оспорюються сторонами, і Суд не має підстав ставити їх під сумнів.
17.  За висновком апеляційного суду, ці обставини хоча й свідчать про умисне завдання засудженим удару в щелепу потерпілому, однак не дають підстав вважати, що завдаючи цього удару, засуджений бажав або допускав падіння потерпілого на землю та отримання ним унаслідок падіння та удару головою об тверде покриття тяжких тілесних ушкоджень. З урахуванням цих обставин апеляційний суд дійшов висновку, що засуджений не передбачав можливості заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити. Відповідно до статті 25 КК таке психічне ставлення винної особи до наслідків свого діяння визначається як необережність у формі злочинної недбалості. 
18.  Суд погоджується з такою позицією апеляційного суду, оскільки вона узгоджується з усталеною судовою практикою, узагальненою, в тому числі, у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»: у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за статтею 119 КК або статтею128 КК.
19.  На цій підставі Суд відхиляє доводи потерпілого щодо неправильної кваліфікації дій засудженого апеляційним судом. 
20.  Суд також відхиляє довід у касаційній скарзі щодо невиконання апеляційним судом вказівки ухвали ВССУ від 27  липня 2016 року. Цим рішенням вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного було скасовано у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що полягало в невідповідності викладення фабули обвинувачення, визнаного судом доведеним, правовій кваліфікації дій засудженого. Однак в ухвалі не міститься висновок щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.
21.  Також безпідставними є доводи потерпілого про м`якість призначеного засудженому покарання.
22.  Відповідно до вимог статті 65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Згідно з частиною 2 статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
23.  Вказаних вимог закону при призначенні покарання засудженому апеляційний суд дотримався.
24.  Зазначений суд урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до статті 12 КК є злочинами невеликої та середньої тяжкості, сукупність усіх обставин їх скоєння, дані про особу винного, який характеризується позитивно, раніше не судимий, а також думку потерпілої сторони, яка просила призначити суворе покарання.
25.  Обставинами, що пом`якшують покарання, є добровільне відшкодування матеріальної шкоди та щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання – вчинення злочину особою, котра перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
26.  Враховуючи усі наведені обставини та дані про особу винного, принцип індивідуалізації покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у межах, передбачених санкціями частини 1 статті 122 та статті 128 КК. 
27.  Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Наведені потерпілим доводи в касаційній скарзі не вказують на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, а тому підстав для задоволення касаційної скарги та скасування ухвали апеляційного суду не вбачається.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                 ОСОБА_3