ПОСТАНОВА
Іменем України

16 травня 2019 року 
Київ
справа №820/854/18
провадження №К/9901/58839/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Гриціва М.І., розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області, державного реєстратора прав на нерухоме майно Великобурлуцької районної державної адміністрації Марченка Іллі Леонідовича,   третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду у складі судді Волошина Д.А. від 25 квітня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Любчич Л.В.,             Кононенко З.О., Сіренко О.І. від 11 липня 2018 року,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.  У лютому 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області, державного реєстратора прав на нерухоме майно Великобурлуцької районної державної адміністрації Марченка Іллі Леонідовича,   третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права суборенди земельної ділянки державного реєстратора Марченко І.Л. Великобурлуцької районної державної адміністрації.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року, позов задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Великобурлуцької районної державної адміністрації Марченко І.Л. про державну реєстрацію права суборенди земельної ділянки № 29958054 від 08 червня 2016 року.
3. Рішення судів мотивовано тим, що в порушення вимог чинного законодавства державним реєстратором Марченко І.Л. не було перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
4. Не погоджуючись із судовим рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та закрити провадження у справі, оскільки її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. 
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5. Судами попередніх інстанцій встановлено, що розпорядженням Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області від 21 березня 2006 року № 97 ОСОБА_3 затверджено проект відведення земельної ділянки зі ставком та передано земельну ділянку в оренду строком на 49 років для рибогосподарських потреб на території Андріїівської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, площею 20,6605 га.
24 березня 2006 року між Великобурлуцькою районною державною адміністрацією (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки на території Андріїівської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, площею 20,6605 га, з них: під пасовищами - 9,2783 га, під господарським шляхами - 0,3080 га, дамба - 0,0335 га, під болотами - 0,6583 га, водне дзеркало - 9,9425 га, сіножаті - 0,4399 га. Згідно пункту 8 договору оренди земельної ділянки від 24.03.2006 договір укладено на 49 років.
Згідно акту приймання-передачі об`єкту оренди від 24 березня 2006 року ОСОБА_3 прийняв в строкове платне користування земельну ділянку зі ставком на території Андріїівської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, площею 20,6605 га.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 жовтня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Марченко Н.І., право на оренду земельної ділянки на території Андріїівської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, площею 20,6605 га, що було надано ОСОБА_3 на підставі договору оренди від 24 березня 2006 року, перейшло до ОСОБА_1 
23 вересня 2015 року між Великобурлуцькою районною державною адміністрацією (орендодавець) та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 24 березня 2006 року, зареєстрованого у Харківській регіональній філії Державного підприємство Центр державного земельного кадастру за № 040668900003, відповідно до якої внесено зміни у договір від 24 березня 2006 року та зазначено орендарем земельної ділянки ОСОБА_1 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 84712403 від 10.04.2017 право оренди вказаної земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 19 квітня 2016 року, орендар ОСОБА_1 , строк дії договору 49 років.
Розпорядженням Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області від 17 листопада 2010 року № 340 погоджено укладання договору суборенди ОСОБА_3 на земельну ділянку на території Андріїівської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, площею 20,6605 га.
18 листопада 2010 року між ОСОБА_3 (орендар) та ОСОБА_2 (суборендар) укладено договір суборенди земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні орендаря згідно з договором оренди від 24 березня 2006 року.
08 червня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Великобурлуцької районної державної адміністрації Марченко І. Л . проведено державну реєстрацію права суборенди земельної ділянки, індексний номер: 29958054 від 08 червня 2016 року 15:17:27 за договором від 18 листопада 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
6. Касаційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . обґрунтована тим, що спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
7. У відзиві на касаційну скаргу Великобурлуцька  районна державна адміністрація Харківської області просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
9. Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
10. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку з наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму, і спір виник у зв`язку з порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
11. За правилами пункту 1 частини другої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
12. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
13. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
14. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
15. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
16. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
17. У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.
18. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.
19. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
20. У справі, що розглядається, спір виник стосовно правомірності рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права за договором суборенди, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з підстав існування чинного договору оренди цієї ж земельної ділянки укладеного Великобурлуцькою районною державною адміністрацією з ОСОБА_3 , право на яке в подальшому перейшло ОСОБА_1 . Відтак, у даній справі фактично оскаржується чинність договору оренди, на підставі якого було прийнято рішення про державну реєстрацію речового права, тобто існує спір між двома суб`єктами господарської діяльності щодо права оренди на земельну ділянку (чинності одного з договорів оренди землі).
21. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. У свою чергу, індивідуальні особливості врегулювання правовідносин між сторонами - договором оренди землі.
22. Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
23. Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
24. Згідно з положеннями статті 17 цього ж Закону об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
25. Оскільки спірні правовідносини фактично виникли між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2  стосовно права оренди на земельну ділянку, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ГПК України.
26. За таких обставин суд вважає, що між позивачем та відповідачем (суб`єктом владних повноважень) немає публічно-правових відносин, спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Відтак, справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами господарського судочинства.
27. У справі, що розглядається, спір не обмежується оскарженням рішення, дії чи бездіяльності державного реєстратора, оскільки в його основі лежить корпоративний спір, який з урахуванням особливості справи не може бути вирішений в адміністративному суді, що обмежений при вирішенні таких спорів вимогами процесуального закону.
28. Розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.
29. Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
30. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
31. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
32. Як зазначив Європейський суд з прав людини у пунктах 23, 24 та тексті свого рішення у справа "Сокуренко і Стригун проти України" (№ 29458/04 та № 29465/04) відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві керується законом, що приймається парламентом" (Zand v. Austria № 7360/76); фраза "встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність; термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів; вимога стосовно того, що суд має бути "встановленим законом" є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві; вся організаційна система судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції (Coeme and others v. Belgium № 32492/96).
33. Європейський Суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413). 
34. Частиною першою статті 354 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
35. Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватися в порядку господарського судочинства.
Керуючись статтями 339, 341, 345, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року - скасувати. 
Закрити провадження в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області, державного реєстратора прав на нерухоме майно Великобурлуцької районної державної адміністрації Марченка Іллі Леонідовича,   третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення.
Роз`яснити право на звернення до суду в порядку господарського судочинства. 

Постанова є остаточною  і  оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                                             Н. В. Коваленко

Суддя                                                                                                                                  Я. О. Берназюк

Суддя                                                                                                                                  М. І. Гриців