ПОСТАНОВА
Іменем України

29 березня 2019 року 
м.Київ
справа №758/10855/16-а
адміністративне провадження №К/9901/15457/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  Департаменту патрульної поліції на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року (судді: Сорочко Є.О., Земляна Г.В., Мельничук В.П.) у справі №758/10855/16-а за позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції Сенчківського Олександра Юрійовича, третя особа: Департамент патрульної поліції, про скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до інспектора Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції (далі -УПП у м. Києві ДПП) Сенчківського О.Ю., в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 10.07.2016 серії ДР №066321 про притягнення її до адміністративної відповідальності за частиною першою статті  122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 5500 грн.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нову, якою позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову УПП у м. Києві ДПП від 10.07.2016 серії ДР №066321. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, та залишити в силі постанову суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Так, в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що постановою інспектора УПП у м. Києві ДПП Сенчківського О.Ю. від 10.07.2016 серії ДР №066321 ОСОБА_1  визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. 
Відповідно до означеної постанови, в цей день приблизно о 07 год. 10 хв., керуючи транспортним засобом марки «Mitsubishi Attrage», д.н.з. НОМЕР_1, ОСОБА_1 порушила вимоги дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України).
Вважаючи вищеозначену постанову протиправною та такою, що порушує її права, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення позивачем вимог частини першої статті 122 КУпАП.
Натомість суд апеляційної інстанції вказав на те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, з огляду на що дійшов висновку про необґрунтованість та протиправність оскаржуваної постанови та, як наслідок, наявність підстав до її скасування.
За приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги.
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог касаційної скарги, з огляду на наступне.
Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Частиною першою статті 122 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема,  за порушення вимог дорожніх знаків.
Пунктом 3.21 розділу 33  ПДР України, яким передбачено дорожній знак «В»їзд заборонено», встановлено заборону в?їзду усіх транспортних засобів з метою: запобігання зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з одностороннім рухом; запобігання виїзду транспортних засобів назустріч загальному потоку на дорогах, позначених знаком 5.8; організації відокремленого в?їзду і виїзду на майданчиках, що використаються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо; запобігання в?їзду на окрему смугу руху, при цьому знак 3.21 повинен застосовуватись разом з табличкою 7.9.
Проте, як встановлено судом апеляційної  інстанції, в оскаржуваній постанові не наведено доказів, на яких ґрунтується висновок посадової особи про встановлення факту вчинення правопорушення позивачем вимог пункту 3.21 розділу 33  ПДР України, відсутнє також і посилання на покази свідків, що в цілому свідчить про відсутність належного обґрунтування наведених в оскаржуваній постанові обставин та їх доведеність допустимими доказами.
Судом апеляційної інстанції також зауважено, що свідчення ОСОБА_3 не можуть бути прийняті судом як доказ вчинення позивачем правопорушення, оскільки така особа під час зупинки позивача виступала саме як працівник поліції. В сою чергу,  не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви.
Колегія суддів також враховує, що при виготовленні тексту постанови від 10.07.2016 серії ДР №066321 інспектором було помилково вказано місце вчинення адміністративного правопорушення «вул. Костянтинівській», замість правильного «вул. Межигірська», про що складено відповідний рапорт. 
Разом з тим, як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, чинним законодавством такої  можливості внесення виправлень не передбачено.
Так, відповідно до п.9 розділу IV Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015   № 1376, не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до постанови, а також внесення додаткових записів після того, як постанова підписана особою, щодо якої вона винесена. У разі допущення порушень при оформленні такої постанови її заповнений бланк вважається зіпсованим .
В контексті наведених обставин, колегія суддів також враховує, що позивач заперечував проти притягнення його до адміністративної відповідальності та не визнавав факту допущення порушення вимог п. 3.21 розділу 33  ПДР України а ні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а ні в ході судового розгляду справи.
За таких обставин Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що в даному випадку відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та, як наслідок, обґрунтовували правомірність притягнення його до адміністративної відповідальності.
Стосовно посилань скаржника на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, колегія суддів зауважує, що причиною такого пропуску стало те, що позивач скористалась досудовим порядком вирішення спору та звернувся  зі скаргою на оскаржувану постанову до УПП у м. Києві ДПП. 
Так, постановою заступника начальника УПП в м. Києві ДПП Євдокимова Д.А. скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДР №066321 від 10.07.2016 року, - без змін. Вказана постанова була отримана позивачем лише 25.08.2016 року, що підтверджується листом УДППЗ «Укрпошта» №33-20-8 від 26.01.2017 року.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду та наявність підстав для його поновлення.
Таким чином, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводиться до переоцінки доказів та встановлених по справі обставин, що, в силу вимог  статті 341 КАС України, не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова Київського апеляційного адміністративного суду - без змін.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 352, 355, 356, 359  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції, - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Головуюча суддя:                                                                      І.Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                          О.В. Білоус
                                                                                          Т.Г. Стрелець