Постанова
Іменем України
 
10 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 721/1177/15-ц
провадження № 61-29986св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року у складі судді Проскурняка С. П. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 січня 2009 року до 23 квітня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час проживання у шлюбі сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, всі кошти, які вони заробляли, використовували спільно за взаємною згодою.
З метою покращення умов проживання їхньої сім`ї вони вирішили побудувати житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 
Рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 20 червня 2007 року ОСОБА_2 затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .
06 вересня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Путильської районної державної адміністрації надано дозвіл ОСОБА_2 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 , строк дії якого визначено до кінця третього кварталу 2009 року.
07 вересня 2007 року ОСОБА_2 виготовлено будівельний паспорт на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 
Будівництво зазначеного житлового будинку було розпочато сторонами спільно восени 2009 року, після реєстрації шлюбу.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будували спірний будинок у період з 2009 року до 2014 року. Навіть після розірвання шлюбу ОСОБА_1 брав участь у будівництві зазначеного будинку, однак сторонам не вистачило коштів, щоб завершити будівництво та здати будинок в експлуатацію. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд поділити між сторонами незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 , який є спільним майном, набутим під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у рівних частках. 
 
У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що за час проживання однією сім`єю сторони придбали майно, а саме: автомобіль фірскас (самогруз) вартістю 58 000 грн; автомобіль марки ВАЗ-2115 вартістю 60 000 грн; кухонний набір вартістю 3 200 грн; холодильник вартістю 2 800 грн; пральну машину-автомат вартістю 3 500 грн; кухонний стіл та шість стільців вартістю 800 грн; набір каструль вартістю 1 200 грн; шістдесят тарілок вартістю 1 500 грн; набір із дванадцяти кружок з тарілками вартістю 480 грн; набір із десяти ложок та виделок вартістю 700 грн; набір із дванадцяти кришталевих стаканів вартістю 200 грн; тюль та штори на вікна у чотири кімнати вартістю 75 грн; дві люстри вартістю 280 грн та 250 грн; чотири пластикові склопакети з підвіконням (два вікна в кімнаті та два вікна в кухні) вартістю 6 000 грн; насос для подачі води вартістю 2 800 грн; бойлер для нагрівання води об`ємом 100 літрів вартістю 650 грн; бойлер для нагрівання води об`ємом 200 літрів вартістю 1 300 грн; сім дерев`яних дверей вартістю 5 810 грн; 40 кв. м вагонки вартістю 560 грн; ванну вартістю 1 300 грн; умивальник вартістю 180 грн; унітаз вартістю 560 грн. Також були здійснені будівельні роботи, а саме: залито армопояс вартістю 4 000 грн; викопано криницю глибиною 4,5 м вартістю 2 000 грн; встановлено теплу підлогу у ванній кімнаті вартістю 2 400 грн; збудовано господарський комплекс 12 x 5 вартістю 20 000 грн; здійснено євроремонт на суму 10 000 грн. Всього було витрачено 191 220 грн. 
Зазначене майно залишилось у користуванні ОСОБА_1 і не включене до спільного майна подружжя у його позові. ОСОБА_2 вважає, що її частка у зазначеному майні складає 95 610 грн. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд виділити їй у власність автомобіль марки ВАЗ-2115 вартістю 60 000 грн, а решту її частки у розмірі 35 610 грн сплатити в грошовому виразі.
 
Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 31 грудня 2015  року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, виходив із того, що спірний будинок не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 Подані ОСОБА_1 докази не свідчать про те, що він своїми коштами або працею набув спірне майно. Також ОСОБА_2 відповідно до вимог статті 60 ЦПК України 2004 року не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо придбання за час перебування у шлюбі зі ОСОБА_1 майна, зазначеного нею в її зустрічному позові.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
 
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017  року залишено без змін.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, виконав вимоги цивільного судочинства, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, взяв до уваги, що ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження того, що він своїми коштами та працею набув спірне майно, а сам факт перебування в зареєстрованому шлюбі до квітня 2013 року, на який посилається ОСОБА_1 , не є безумовною підставою набуття спільної сумісної власності подружжя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 ., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили всіх фактичних обставин справи та не дослідили наявні в матеріалах справи докази, а саме те, що ОСОБА_1 брав безпосередню участь у будівництві спірного житлового будинку: він був зареєстрований приватним підприємцем по розробці лісодеревини і придбав значну кількість будівельного лісу та здійснював його розпилювання, який надалі був використаний для будівництва спірного будинку.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 не подано.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року цивільну справу № 721/1177/15-ц передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 січня 2009 року до 23 квітня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
 
Рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 
 
Рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 20 червня 2007 року ОСОБА_2 затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .
 
06 вересня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Путильської районної державної адміністрації надано дозвіл ОСОБА_2 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 , строк дії якого визначено до кінця третього кварталу 2009 року.
 
07 вересня 2007 року ОСОБА_2 виготовлено будівельний паспорт на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 214 ЦПК України 2004  року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і  апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство з 10 січня 2009 року до квітня 2009 року, оскільки в кінці квітня 2009 року ОСОБА_2 , забравши свої речі, переїхала проживати до своєї матері, а 02 травня 2009 року поїхала працювати до Чеської Республіки. У подальшому ОСОБА_2 , приїжджаючи до України, проживала у своєї матері. Суд вважав, що зазначені обставини підтверджують, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з кінця квітня 2009  року сімейні стосунки фактично були припинені. 
 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження того, що він своїми коштами та працею набув спірне майно, врахувавши при цьому фактичне припинення сторонами шлюбних відносин 02 травня 2009 року.
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.
 
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.
 
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
 
Крім того, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
 
Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.
 
На відміну від частини другої статті 119 СК України, яка містить імперативний припис про те, що одним із правових наслідків встановлення режиму окремого проживання є те, що майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі, частина шоста статті  57  СК  України лише допускає можливість визнання судом особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
 
Таким чином, законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття  119  СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. 
 
На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.
 
З матеріалів справи відомо, що до моменту реєстрації шлюбу між сторонами рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 
 
Належність ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності земельної ділянки, на якій знаходиться спірне нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва), позивачем не оспорюється.
 
Узгодження технічної документації щодо будівництва будинку здійснювалось від імені ОСОБА_2 
 
На момент звернення до суду з первісним позовом будинок в експлуатацію не зданий.
 
Під час розгляду справи також встановлено, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 проживали разом з 10 січня 2009 року до квітня 2009 року.
 
Водночас шлюб між сторонами розірвано 23 квітня 2013 року.
 
Таким чином, будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 області відбувалося, у тому числі, і під час перебування сторін у шлюбі.
 
Крім того, вирішуючи цей спір, суди не врахували правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15 щодо того, що не введений в експлуатацію житловий будинок не може бути об`єктом поділу подружжя. У такому випадку особа може бути власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не встановили дійсних обставини справи та не надали їм належної правової оцінки, не звернули уваги та не дослідили висновки проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи № 16086, неправильно застосували норми матеріального права, у результаті чого дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 
 
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно встановити обставини щодо набуття сторонами спірного майна та правовий режим його власності, звернути увагу на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, а також дослідити висновки судової будівельно-технічної експертизи № 16086.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Враховуючи, що для правильного вирішення спору потребується встановлення додаткових обставин, а також дослідження доказів у справі, колегія суддів вважає, що за вказаних умов неможливо ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 06 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                           О. В. Білоконь

                                                                                                      Б. І. Гулько

                                                                                                      Є. В. Синельников

                                                                                                      Ю. В. Черняк