Постанова 
Іменем  України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 362/1236/15-ц
 
провадження № 61-5157 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - ОСОБА_1, 
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Орда О. О.                              від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Іванової І. В., від 7 вересня 2016 року
 
В С Т А Н О В И В :
 
 Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про вилучення майна в заклад, звернення стягнення на предмет застави. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 16 946 доларів                  24 центівСША зі сплатою 15 % річнихза користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 21 серпня 2015 року. 
На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відповідач надав у заставубанку автомобіль CHEVROLET AVEO, номерний знак                          НОМЕР_1, що належить йому на праві власності. 
Взяті на себе зобов'язанняпозичальникне виконав, на вимогу банку не реагував, у зв'язку з чим станом на 19 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договорому розмірі 10 904 долари 29 центів США, з яких: заборгованість за кредитом - 7 623 долари 77 центів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 745 доларів             90 центів США; заборгованість з комісії за користування кредитом -                   176 доларів 27 центів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 1 824 долари 03 центи США; штрафи відповідно до умов кредитного договору: 15 доларів 82 центи США (фіксована частина),                  518 доларів 50 центів США (процентна складова).
Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача та передати в заклад банку транспортний засіб, який є предметом застави, а також комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою особою покупцем, з наданням повноважень на отримання дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, із зняттям автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції для його подальшої реалізації, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України. 
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області                   від 11 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року у розмірі 10 904 долари 29 центів США, що є еквівалентом     172 287 грн 80 коп., з яких: 7 623 долари 77 центів США - заборгованість за кредитом, 745 доларів 90 центів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 176 доларів 27 центів США - заборгованість за комісією, 1 824 долари 03 центи США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 15 доларів 82 центи США - штраф (фіксована частина), 518 доларів 50 центів США - штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль CHЕVROLET, модель AVEO TC58U, рік випуску - 2008, тип ТЗ - легковий седан, № кузова/шасі -НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, шляхом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_2 з іншою особою договору купівлі-продажу цього автомобіля.
У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник свої зобов'язання за кредитно-заставним договором не виконав, що є підставою для звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором. 
Разом з тим у частинах другій та третій статті 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не передбачений судовий порядок вилучення предмета застави в заклад, невиконання заставодавцем обов'язку передати предмет застави в заклад є підставою для звернення стягнення на нього, а не для вилучення в судовому порядку предмета застави в заклад.
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 7 вересня 2016 року  апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня             2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що кредитне зобов'язання, забезпечене заставою, позичальником виконано не було, тому позивач, як заставодержатель, набув право звернення стягнення на предмет застави на підставі статті 20 Закону України «Про заставу» та згідно з пунктами 13.1, 13.9 кредитно-заставного договору від 20 березня 2008 року.
 
У вересні 2016 рокуОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати оскаржувані судові рішення і закрити провадження у справі.     
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи судами не враховано той факт, що сума заборгованості за кредитним договором є значно меншою; що автомобіль, на який звернуто стягнення, був пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до тимчасової заборгованості по кредиту. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався лише на доводи позивача, наведені у позовній заяві, що суперечить вимогам закону.
Судом апеляційної інстанції не було застосовано норми статей 3, 24,                      28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», не враховано, що предмет обтяження, на який позивач бажає звернути стягнення, не зареєстрований в реєстрі обтяжень, що унеможливлює звернення стягнення на нього в порядку Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та подання позову про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу від імені банку, а не від імені позичальника. 
Таким чином, судові рішення були ухвалені при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.    
 
У вересні 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в позові, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.     
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував положення статей 44, 46 Закону України «Про заставу» та умови кредитно-заставного договору, які передбачають право позивача вимагати одночасно передачу предмета застави в заклад та звернення стягнення на нього, що відповідає положенням статті 16 ЦК України. 
 
Відзив на касаційні скарги учасники справи до суду не подали.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
27 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Судом встановлено, що 22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 16 946 доларів 24 центів США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 21 серпня 2015 року. 
На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відповідач надав у заставубанку автомобіль CHEVROLET AVEO, номерний знак                          НОМЕР_1, що належить йому на праві власності. 
Взяті на себе зобов'язанняпозичальникне виконав, на вимогу банку не реагував, у зв'язку з чим станом на 19 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договорому розмірі 10 904 долари 29 центів США, з яких: заборгованість за кредитом - 7 623 долари 77 центів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 745 доларів             90 центів США; заборгованість з комісії за користування кредитом -                   176 доларів 27 центів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 1 824 долари 03 центи США; штрафи відповідно до умов кредитного договору: 15 доларів 82 центи США (фіксована частина),                  518 доларів 50 центів США (процентна складова).
 
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
 
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.  
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. 
 
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
 
Умовами кредитно-заставного договору, а саме в розділі 14 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником зобов'язання, передбаченого пунктами 6.2.2. - 6.2.4. даного договору, внаслідок чого нарахування банком пені відбувається в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки. 
Крім того, у пунктах 14.5. - 14.9. кредитно-заставного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф. 
Відповідно до пункту 14.10. кредитно-заставного договору сплата неустойки здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.  
 
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
 
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини.
 
Проте апеляційний суд на зазначені умови договору уваги не звернув та не перевірив розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
 
Щодо вимог позивача про передачу в заклад банку транспортного засобу, який є предметом застави, то колегія суддів зазначає таке.  
 
Згідно з статтею 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.  
В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. 
Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
 
Відповідно до частини другої статті 575 ЦК України закладом є застава рухомого майна, що дається у володіння заставодержателя або за його наказом у володіння третій особі. Зазначена норма кореспондує зі статтею 44 Закону України «Про заставу», відповідно до якої заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави дається заставодавцем у володіння заставодержателя.
 
У частині першій статті 46 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель має право користуватися предметом закладу, якщо це передбачено договором. Набуті ним доходи спрямовуються на покриття витрат на утримання предмета закладу, а також зараховуються в рахунок погашення процентів по боргу, забезпеченому закладом зобов'язань чи самого боргу.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Статтею 12.2.1. кредитно-заставного договору передбачено, що у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором.    
 
За змістом статті 12.2.2. кредитно-заставного договору позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у статті 17.13. цього договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у державному реєстрі.  
 
У статті 12.2.3. кредитно-заставного договору передбачено, якщо предмет застави не був переданий у володіння банку у порядку та строки, визначені статтею 12.2.2., позичальник надає банку право здійснити доставку предмета застави за адресою, вказаною у статті 17.13. цього договору, у володіння банку для забезпечення його схоронності, як власними силами, так і на договірних засадах з третіми особами. Витрати, пов'язані з доставкою предмета застави покладаються на позичальника. Позичальник зобов'язується не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні банком предметом застави.
 
У грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_2 письмове повідомлення із вказівкою простроченої суми заборгованості, яка залишена останнім без реагування (а. с. 9).
 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі. 
 
Так, передача в заклад предмету застави, це спосіб захисту, який випливає із загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.
 
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції у порушення зазначених норм закону та вимог статті 315 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, не з'ясував, чи передача предмета застави у заклад в разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов'язань відповідає умовам кредитно-заставного договору та вимогам закону, чи вимога банку про передачу в заклад автомобіля разом з комплектом ключів та свідоцтвом про його реєстрацію відповідає визначеним законодавством України способам захисту цивільних прав.
 
Таким чином, у порушення статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, апеляційний суд: у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не надав належної правової оцінки доводам сторін та умовам кредитно-заставного договору; не звернув уваги на те, що наданий банком розрахунок заборгованості не містить процедури обчислення процентів та неустойки, за який період вони нараховані, у зв'язку з чим не перевірив суму заборгованості за кредитно-заставним договором; дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанцій неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права, тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи апеляційному суду слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові                      від 5 квітня 2017 року № 6-3034цс16, щодо права заставодержателя на продаж предмета застави та порядку реалізації цього права. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Київської області від 7 вересня 2016 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
Б. І. Гулько 
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк