Постанова                                             
Іменем України
03 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 461/10303/15-ц
провадження № 61-18794св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В.,                Хопти С.Ф.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Левика Я. А. від 13 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - 
ПАТ «ВіЕс Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, 
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір із подальшим внесенням змін до нього, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 125 000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 26 жовтня 2022 року зі сплатою 11,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 4 вересня 2014 року укладено договір поруки, за умовами якого вона виступила поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_4 У зв'язку із невиконанням позичальником договірних зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 21 вересня 
2015 року утворилася заборгованість у розмірі 89 570,90 доларів США, яку банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що перед укладенням цього договору банк не надав йому відповідної інформації про умови кредитування. Крім цього, банком не дотримано вимог абзацу 2 частини дванадцятої статті 10, пункту «і» частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає про те, що банком надано кредит не у повному обсязі, а проценти та інші нарахування здійснювались банком на всю суму.
 
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13 листопада 2015 року вищезазначені позови об'єднано в одне провадження.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова у складі судді 
Радченка В. Є. від 23 грудня 2015 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з: 1 817 472,06 грн - заборгованість за кредитом; 204 312,54 грн - заборгованість за відсотками; 50 886,01 грн - пеня. У задоволенні зустрічного позову відмовлено Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги банку, виходив із того, що всупереч нормам цивільного законодавства та умовам кредитних договорів позичальник своїх зобов'язань перед позивачем щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків та штрафних санкцій не виконує, чим порушує істотні умови кредитного договору, а тому допустив утворення заборгованості. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний кредитний договір було укладено позивачем саме на передбачених у ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, що підтверджується особистим підписом позичальника, який не відмовився від виконання договору, а тривалий час користувалася кредитними коштами і проводив повернення таких, сплачував відсотки, а тому відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Справа розглядалася судом апеляційної інстанції неодноразово.
 
Останнім рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 
2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 
2015 року в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» та в частині стягнення судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду в частині задоволення позову банку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк», виходив із того, що банком не надано належних та допустимих доказів про надання кредитних коштів позичальнику у розмірі 125 000 доларів США та наявність заборгованості позичальника ОСОБА_4 за вказаним вище договором.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                        ПАТ «ВіЕс Банк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що банком на підтвердження своїх позовних вимог були надані належні та допустимі докази, які свідчать про наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин та кредитної заборгованості, у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору. Крім того, вказує, що відповідачем не заперечувалося надання йому кредиту у розмірі 97 000 доларів США, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
 
Оскільки рішення суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність ухваленого в іншій частині судового рішення колегією суддів не перевіряється.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухваленого судом апеляційної інстанції рішення.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
26 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір. Предметом цього договору є кошти в сумі 75 000 доларів США. Договір укладено на строк 10 років зі сплатою 11,5 % річних. Позичальник зобов'язався повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіка платежів, що міститься в додатку № 1 до договору і є його невід'ємною частиною.
 
04 вересня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_4 уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої розмір кредиту визначено у сумі 125 000 доларів США, строком користування до 26 жовтня 2022 року, процентна ставка - 11,5%, періодичність та розміри погашення кредиту відповідно до графіка. 
 
На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки від 4 вересня 2014 року, за умовами якого вона є поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_4 Згідно із п. 1.2. договору поруки поручитель зобов'язаний у випадку порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором за кредитним договором виконати умови кредитного договору; боржник і поручитель згідно із цим договором відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 
 
Відповідно до наданого банком розрахунку, у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, у нього перед банком станом на 21 вересня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 89 570,90 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного Банку України                             2 072 670, 62 грн та складається із: 78 542,44 доларів США, що еквівалентно 1 817 472,06 грн - заборгованість за кредитом; 8 829,41 доларів США, що еквівалентно 204 312,54 грн - заборгованість за відсотками; 
2 199,05 доларів США, що еквівалентно 50 886,01 грн - пеня.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно із положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
 
Вимоги статей 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України 2004 року зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.
Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.
 
Відповідно до статті 57 ЦПК України(у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
 
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені положення нормативно-правових актів уваги не звернув, не надав належної правової оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження своїх вимог надання кредиту та погашення кредитної заборгованості, зокрема випискам з особових рахунків відповідача (а. с. 2-287 т. 2), заявам на отримання кредиту, квитанціям про погашення кредитних коштів 
(а. с. 57-64, 77-136 т. 3). Суд апеляційної інстанції, вказуючи, що позивач не довів надання кредиту саме у розмірі 125 000 доларів США, не встановив, яку ж суму кредитних коштів отримав ОСОБА_4 від банку на виконання умов кредитного договору та додаткових угод до нього, а також, яку суму кредиту та процентів він сплатив на користь банку. 
 
При оцінці доказів апеляційним судом не враховано, що банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов'язкових реквізитів. При цьому суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 в своїх запереченнях на позов банку та у зустрічному позові посилається на те, що позивачем сума кредиту у розмірі 21 500 доларів не видавалася, тобто надання банком решти коштів відповідач не заперечував, як і не заперечував виконання ним умов кредитного договору (а. с. 50, 51, 66-71, 179-180 т. 1).
 
Розрахунок заборгованості, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, (а. с. 6) свідчить про часткове виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору та повернення кредитних коштів.
 
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що наслідком недоведеності позивачем факту надання частини кредитних коштів, не може бути відмова у позові щодо стягнення іншої частини таких коштів, надання яких є доведеним.
 
Слід зазначити, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
 
Таким чином, пред'являючи позов, ПАТ «ВіЕс Банк» надало суду докази надання кредитних коштів та свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача, підтверджуючи її вказаними письмовими доказами, а тому саме ОСОБА_4, заперечуючи проти поданих доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року мав би спростувати її розмір та довести, що він у повній мірі виконав свої кредитні зобов'язання за договором 26 жовтня 2007 року, подаючи відповідні докази. 
 
Не встановивши обставини, які є підставою для звільнення відповідача від доказування, суд не сприяв всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин, не встановив дійсний розмір кредитної заборгованості.
 
Отже, суд апеляційної інстанції самоусунувся від вирішення спору між сторонами, перешкодив банку, як позивачу, у доступі до правосуддя за захистом порушеного права, так як повторно, з тих самих предмету та підстав, банк захистити свої порушенні права (пред'явити позов) не зможе.
 
Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України                     від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов'язок суду.
 
Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірив усіх доводів сторін, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяв всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин.
 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення в частині вирішення позову банку не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково. 
 
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                              Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
Б.І. Гулько
 
Є. В.Синельников
 
С.Ф. Хопта