Постанова                                                          
Іменем України
10 квітня 2019 року 
м. Київ
справа № 459/1238/16-ц
провадження № 61-36894св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - Комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 липня 2017 року у складі судді            Кріля М. Д. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р.,                    Павлишина О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                 ОСОБА_2, третя особа - Комунальне                                                  підприємство «Червонограджитлокомунсервіс» (далі -                                                          КП «Червонограджитлокомунсервіс»), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у кімнаті НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 на підставі ордера від 18 липня 2008 року, а фактично там проживає з 14 серпня 2001 року. Зазначає, що він є основним квартиронаймачем. 
Однак у даному житлі також є зареєстрованим ОСОБА_2                                з 12 серпня 1991 року, хоча там не проживає і не з'являється більше шести місяців. Вважає, що відповідач втратив право на користування спірною кімнатою гуртожитку.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати                                    ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме кімнатою НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 та примусово зняти останнього з реєстрації.
Короткий зміст судових рішень місцевого суду
Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області          від 22 червня 2016 року позов задоволено частково. Визнано                ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою НОМЕР_1 в гуртожитку на АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову відмовлено. 
Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що                             ОСОБА_2 не користується житловою площею, на якій зареєстрований, понад шість місяців без поважних причин, не несе витрати, які пов'язані з утриманням житла, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою НОМЕР_1 в гуртожитку на АДРЕСА_1.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 03 квітня 2017 року заочне рішення місцевого суду скасовано, справу призначено до розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач у судове засідання з розгляду даної справи не зміг прибути у зв'язку з неналежним його повідомленням, а докази, на які він посилається в заяві про перегляд заочного рішення, мають істотне значення для правильного вирішення справи, тому суд вважав вказану заяву обґрунтованою.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області                                 від 31 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутність відповідача у спірному житлі мала істотні і поважні причини - догляд за хворим батьком, при цьому комунальні платежі ним сплачувалися. Він зберігав інтерес до цього житла і не втратив право користування ним.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що на час звернення позивача до суду, гуртожиток в цілому та спірна кімната НОМЕР_1 перебували у комунальній власності м. Червонограда Львівської області. Особи, які проживають у гуртожитку, мають право на зайняття в ньому ліжко-місця і не наділені правом на звернення до суду з вимогами щодо житлових прав інших мешканців гуртожитку, у тому числі виселення останніх, зняття їх з реєстрації.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду,        ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають обставинам справи. Суди встановили обставини справи, що мають суттєве значення для справи, на підставі недопустимих доказів. Суди не дослідили у справі всі докази.
Кімната НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 2016 року згідно                                                                          з рішенням Бюро приватизації Комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс».
Відповідач протягом декількох років не проживає у спірному приміщенні без поважних причин. Суди дійшли безпідставно висновку, що                                 ОСОБА_2 з поважних причин не проживає у спірному приміщенні, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження цих обставин, зокрема, що його батько внаслідок хвороби потребує сторонньої допомоги. 
Доводи інших учасників справи
У липні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивач не є власником спірного приміщення, оскільки рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23 травня 2018 року визнано незаконним приватизацію за ОСОБА_1 кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1. 
Сторони у справі є рівноправними наймачами спірної кімнати, тому позивач не має права звертатися до суду з позовом про виселення з гуртожитку інших осіб. Права позивача як наймача кімнати відповідачем не були порушені. 
Відповідач тимчасово не проживав у спірному приміщенні, оскільки доглядав за хворим батьком, що підтверджується зібраними у справі доказами. ОСОБА_2 сплачував комунальні послуги.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
30 липня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                від 27 березня 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 зареєстрований з 14 серпня 2001 року як квартиронаймач кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1. 
ОСОБА_2 зареєстрований з 12 серпня 1991 року як квартиронаймач кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1.
Відповідно до рішення Червоноградської міської ради Львівської області від 19 червня 2014 року вказаний гуртожиток на АДРЕСА_1 передано на баланс                                                КП «Червонограджитлокомунсервіс».
Відповідно до актів від 27 січня 2016 року, 24 лютого 2016 року, 18 березня 2016 року встановлено, що відповідач не проживає за вищевказаною адресою.
Згідно з довідкою Виконавчого комітету Розжалівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 27 січня 2017 року та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 15 червня              2017 року відповідач з 2014 року здійснює догляд за хворим батьком ОСОБА_3, який потребує сторонньої допомоги, тому проживає                        у АДРЕСА_2.
Суди також встановили, що відповідачем сплачувалися комунальні послуги за адресою знаходження спірного житла у гуртожитку, а відповідно до листа КП «Червонограджитлокомунсервіс» заборгованість з оплати цих послуг станом на 01 липня 2016 року відсутня.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 ЖК Української РСР).
За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
Як встановлено судами, сторони у справі на час звернення з позовною заявою до суду зареєстровані як квартиронаймачі кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 відповідно до актів від 27 січня 2016 року, 24 лютого            2016 року, 18 березня 2016 року не проживає в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку на АДРЕСА_1.
Також встановлено, що ОСОБА_1 на час звернення до суду з цим позовом проживав у кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку на АДРЕСА_1.
Разом з тим, зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач був відсутній у спірній кімнаті з поважних причин, оскільки доглядав за хворим батьком.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутність відповідача у спірному житлі мала істотні і поважні причини - догляд за хворим батьком, при цьому останній сплачував комунальні платежі. Відповідач зберігав інтерес до цього житла і не втратив право користування цим житлом.
Частиною першою статті 15 ЦК Українивстановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Положення ЖК Української РСР не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім'ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому.
Встановлено, що позивач станом на час звернення до суду з цим позовом не був власником кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1, а був лише кімнатонаймачем.
Вказані обставини підтверджені довідкою Комунального підприємства «Комінтех» від 12 квітня 2016 року, відповідно до якої в кімнаті НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 зареєстровані два кімнатонаймача: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які займали два окремих ліжко-місця.
Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки (частина перша статті 127 ЖК Української РСР).
Особи, які проживають у гуртожитку, мають право на зайняття в ньому ліжко-місця і не наділені правом на звернення до суду з вимогами про визнання іншої особи такою, що втратила право користування ним чи проживання в ньому.
Згідно зі статтею 18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
На час звернення позивача до суду гуртожиток в цілому, зокрема і спірна кімната НОМЕР_1, перебували у комунальній власності м. Червонограда Львівської області.
На підставі викладеного апеляційний суд правильно зазначив, що у позивача, який не є власником кімнати у гуртожитку, не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку, який 19 червня            2014 року переданий на баланс КП «Червонограджитлокомунсервіс».
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підставі заочного               рішення Червоноградського міського суду Львівської області                                           від 22 червня 2016 року, ухваленого у справі, що переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 на підставі рішення Бюро приватизації                                                                КП «Червонограджитлокомунсервіс» набув право власності на спірну кімнату.
Вказане заочне рішення було скасоване ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 03 квітня 2017 року, а рішенням цього ж суду від 31 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_2 у червні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, Бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс», третя особа: Державний реєстраційний відділ економіки Червоноградської міської ради Львівської області, про скасування вищевказаного рішення органу приватизації та державної реєстрації права.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області                                      від 23 травня 2018 року у справі № 459/1504/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року,  визнано недійсним та скасовано рішення Бюро приватизації                                                                КП «Червонограджитлокомунсервіс» від 10 жовтня 2016 року в частині приватизації ОСОБА_1 кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану кімнату.
Зазначені обставини не впливають на законність рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, оскільки спірне рішення Бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» є недійсним з моменту його прийняття.
З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу доводи                   касаційної скарги, що на час ухвалення оскаржуваних судових                                 рішень кімната НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 2016 року                                     згідно з рішенням Бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс». 
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження поважних причин відсутності відповідача у спірній кімнаті, зокрема, що його батько внаслідок хвороби потребує сторонньої допомоги і саме він надавав таку допомогу, оскільки такі обставини підтверджено довідкою Виконавчого комітету Розжалівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 27 січня 2017 року, медичними довідками, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання.
У липні 2018 року (після набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою про залишення без розгляду позовної заяви в частині вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - кімнатою НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, зокрема, позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
На підставі викладеного, не підлягає задоволенню заява ОСОБА_1 про залишення без розгляду позовної заяви в частині вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України така заява підлягає задоволенню за умови її подання до початку розгляду справи по суті. Таким чином, звернення із заявою про залишення позову без розгляду (та розгляд такої заяви) на стадії касаційного перегляду справи не передбачено нормами ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення без розгляду його позовної заяви в частині вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - кімнатою НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1, відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська