Постанова 
іменем України 
26 лютого 2019 року 
м. Київ
справа № 159/3741/17
провадження № 51- 6017 км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                           ОСОБА_1 , 
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області 
від 29 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області 
від 14 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017030110001701, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 27 серпня 2015 року вироком Рівненського міського суду Рівненської області за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік; за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців. 
На підставі ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК, з врахуванням вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 28 серпня 2015 року, за сукупністю вироків остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців та штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних доходів громадян, що становить 850 гривень, який підлягає зверненню до самостійного виконання.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 5 липня 2017 року близько 22 години, перебуваючи в приміщенні супермаркету «Вопак», що входить до мережі супермаркетів ТзОВ «ПАКО Холдинг», який розташований по вул. Незалежності, 106 в м. Ковелі, повторно, з корисливих спонукань, шляхом вільного доступу, за попередньою змовою в групі з невстановленою особою, матеріали відносно якої виділенні в окреме провадження. Таємно викрав пляшку алкогольного напою віскі «Old Smuggler» ємкістю 0,7 літра вартістю 220, 50 гривень, чим завдав ТзОВ «ПАКО Холдинг» майнової шкоди на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_6 17 липня 2017 року, близько 15 години 30 хвилин, повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, з корисливих спонукань, через незамкнуті двері проник до службового кабінету заступника директора – начальника планово-економічного відділу ПТМ «Ковельтепло» ОСОБА_8 , розміщеного у м. Ковелі по вул. Володимирській, 97А, звідки з сумки викрав майно потерпілої на загальну суму 15209 гривень, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 майнової шкоди на вказану суму. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала  
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) внаслідок не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 в суді і вичерпання можливості їх отримання. Вказує, що висновки суду, викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що вартість викраденого майна в приміщенні супермаркету «Вопак» не підтверджена належними та допустимими доказами. Зазначає, що в порядку ст. 290 КПК під час досудового розслідування не відкривались документи, а саме протокол допиту представника потерпілого ТзОВ «Пако Холдинг». Також просить визнати недопустимим доказом диск із відеозаписом з камер спостереження, оскільки він був здобутий у порядку не встановленому чинним законодавством. Крім того, просить визнати недопустимим доказом протокол огляду місця події від 18 липня 2017 року, оскільки він був проведений без дотримання вимог кримінального процесуального закону. До того ж, вказує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 23, 404 КПК належно не перевірив доводи його апеляційної скарги, не дослідив та не надав оцінки всім доказам кримінального провадження. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив її залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 без змін. 
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу захисника та просив її задовольнити. 

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
При цьому згідно з ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник не погоджується із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.
Натомість зазначені захисником доводи були перевірені судом апеляційної інстанції, який проаналізував усі доводи апеляційної скарги, навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_6 . 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК.
Цей висновок за епізодом крадіжки з супермаркету «Вопак» підтверджується показаннями представника потерпілого ТзОВ «ПАКО Холдинг», який показував, що під час проведення ревізії 14 липня 2017 року було виявлено крадіжку однієї пляшки віскі «OldSmuggler» ємкістю 0,7 літра вартістю 220, 50 гривень, а в ході перегляду відео фіксації з камер відеоспостереження було встановлено, що обвинувачений, якого він впізнав за зовнішніми ознаками, взявши вказану пляшку віскі поклав її в рюкзак іншої особи і при виході через касу за неї вони не розрахувались; також переглядаючи відео, було видно татуювання в обвинуваченого на правій руці, яке має ОСОБА_6 .
Наведені вище показання представника потерпілого ТзОВ «ПАКО Холдинг» узгоджуються з наданим керівником супермаркету відеозаписом цих подій, відображених в протоколі огляду предмету, з якого вбачається, що саме особа, яка зовні схожа на обвинуваченого, вчиняє крадіжку пляшки алкогольного напою, яку кладе до рюкзаку червоного кольору невстановленої особи і він має на правій руці татуювання у вигляді павутиння; довідкою, виданою керуючою супермаркету ОСОБА_9 , згідно якої вартість пляшки алкогольного напою віскі «OldSmuggler» ємкістю 0,7 літра на час скоєння крадіжки становила 220, 50 гривень.
Крім того, висновок суду по епізоду щодо вчинення злочину відносно ОСОБА_8 підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_8 про те, що 17 липня 2017 року близько 15 години 30 хвилин вона виходила з кабінету на декілька хвилин та повертаючись назад помітила незнайомця з татуюванням на руці у виді павутиння, який виходив з її робочого кабінету, по завершенню робочого часу помітила відсутність в сумці гаманця, в якому було 4000 гривень та 374 долари США, після чого попросила відповідальну особу здійснити перегляд запису відео фіксації вказаних подій. 
Вищенаведені показання потерпілої узгоджуються з даними протоколу огляду місця події від 18 липня 2017 року та відеозаписами з камери відеоспостереження, а саме з камери № 8, яка розміщена поряд з другим поверхом будівлі, з яких вбачається, що 17 липня 2017 року о 15 годині 24 хвилині особа, зовні схожа на обвинуваченого, заходить на другий поверх приміщення, після чого підходить до кабінету заступника директора – начальника планово-економічного відділу ПТМ «Ковельтепло» та через деякий час виходить з другого поверху о 15 годині 33 хвилини 15 секунд, дана особа повертається на другий поверх та заходить до кабінету потерпілої ОСОБА_8 і знову виходить до коридору о 15 годині 33 хвилини 40 секунд. 
Крім того, як встановлено при перегляді відеозапису з камер спостереження в період з 15 години 24 хвилини до 15 години 33 хвилини 40 секунд до кабінету ОСОБА_8 інші особи не заходили, як і не виходили з нього.
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначених кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК. При цьому всім наявним доказам суд першої інстанції відповідно до вимог КПК дав оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вирок суду за змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. А саме, 22 вересня 2017 року ОСОБА_6 та його захиснику ОСОБА_7 були відкриті в порядку ст. 290 КПК матеріали досудового розслідування № 12017030110001701 в підшитому і пронумерованому стані, з якими вони ознайомилися в повному обсязі та заяв і доповнень не мали. 
При цьому, як убачається з реєстру, матеріали провадження містили також протокол допиту представника потерпілого ТзОВ «Пако Холдинг».
За таких обставин доводи захисника про те, що в суді першої інстанції стороні захисту в порядку ст. 290 КПК не відкрили протокол допиту представника потерпілого ТзОВ «Пако Холдинг» є безпідставними.
Позиція захисника про те, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК призначення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків було обов`язковим, не відповідає зазначеним положенням закону, та є його власним тлумаченням цього закону. При цьому захисник не звертає увагу на положення ч. 1 ст. 242 КПК, за якими фактичними підставами, які обумовлюють обов`язок проведення експертизи (в тому числі й експертизи для визначення розміру матеріальних збитків), є необхідність спеціальних знань для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Таким чином, ці положення закону встановлюють обов`язок слідчого або прокурора звернутися із клопотанням до слідчого судді про призначення експертизи у випадку необхідності визначення розміру матеріальних збитків, якщо вартість викраденого майна неможливо визначити за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину. У випадку ж встановлення вартості викраденого майна за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розміру відшкодування завданих злочином збитків – за відповідними цінами на час вирішення справи в суді, призначення експертизи не є обов`язковим.
Отже, лише за відсутності зазначених цін на викрадене майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи. Таке ж роз`яснення міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності».
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції на підтвердження вартості викраденої ОСОБА_6 пляшки алкогольного напою віскі «OldSmuggler»обґрунтовано послався на довідку керуючої супермаркету ТзОВ «ПАКО Холдинг» про вартість пляшки алкогольного напою віскі «Old Smuggler»ємкістю 0, 7 літра, яка на час скоєння злочину становила 220, 50 гривень. Вказаний доказ отриманий у передбачений процесуальним законом спосіб та відповідає вимогам ст. ст. 84, 85, 86 КПК і підстави вважати його неналежним та недопустимим відсутні. До того ж у судовому засіданні вартість викраденого напою ніким не оспорювалась, в тому числі ні ОСОБА_6 , а ні його захисником. А тому, виходячи із зазначеного, суд першої інстанції правильно встановив ціну викраденого майна за цим епізодом. 
Також є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону доводи захисника про те, що диски з відеозаписами є недопустимими доказами, так як отримані слідством без відповідної ухвали слідчої судді про тимчасовий доступ до речей та документів.
Так, відповідно до положень п. 3 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 56, ч. 4 ст. 58 КПК потерпілий чи його представник протягом кримінального провадження мають право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду (в тому числі й на підтвердження своєї заяви).
А згідно зі ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження (ч. 1); до документів за умови наявних в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті можуть належати: матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (в тому числі електронні) (п. 1 ч. 2).
Отже, кримінальним процесуальним законом не забороняється потерпілому та його представнику надати органу досудового розслідування, суду документ, що містить доказову інформацію та не зобов`язує сторін отримувати у слідчого судді ухвалу про тимчасовий доступ до відповідних документів.
Що стосується доводів про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 18 липня 2017 року, то ці доводи також є неспроможними.
Згідно з ч. 2 ст. 237 КПК огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Як убачається з даних протоколу огляду місця події від 18 липня 2017 року, вказана слідча дія проводилась за згодою ОСОБА_8 в її службовому кабінеті в адміністративній будівлі ПТМ «Ковельтепло» за її участю та за участю понятих.
За таких обставин огляд місця події в службовому кабінеті ОСОБА_8 було проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам його касаційної скарги, належним чином мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 не встановлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги, скасування вироку й ухвали та закриття кримінального провадження з підстав, зазначених у касаційній скарзі захисника, не знаходить.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                               ОСОБА_3