П О С Т А Н О В А
Іменем  України
 
13 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 815/615/16-ц
провадження № 11-1037апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ПрокопенкаО.Б.,
суддів: Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Кібенко О.Р., Князєва В.С., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Ткачука О.С., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г., 
розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, начальника Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ШуляченкаМиколи Борисовича, старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Білого Кирила Юрійовича про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна,
за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2016  року (суддя Катаєва Є.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року (судді Косцова І.П., Турецька І.О., Стас Л.В.),
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
1.        У лютому 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому просили:
- визнати протиправними дії та бездіяльність Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Приморський відділ ДВС) в особі начальника відділу Шуляченка М.Б. та старшого державного виконавця Приморського відділу ДВС Білого К.Ю., які полягають у незаконному накладенні арешту на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок) та земельну ділянку площею 0,0718 га, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_2 (далі - земельна ділянка), а також незадоволенні заяви про зняття арешту із вказаного нерухомого майна після виявлення порушення у накладенні такого арешту;
- визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Приморського відділу ДВС Білого К.Ю. про накладення арешту на зазначене нерухоме майно;
- зобов'язати Приморський відділ ДВС в особі начальника відділу Шуляченка М.Б. та старшого державного виконавця Білого К.Ю. зняти арешт з цього нерухомого майна.
2.        Позов обґрунтовано тим, що 14 травня 2003 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 вказані вище житловий будинок та земельну ділянку. Після смерті ОСОБА_8, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зазначене майно успадкували його батьки - позивачі. Незважаючи на це, державний виконавець Приморського відділу ДВС Білий К.Ю. наклав арешт на вказане майно в порядку виконання судового рішення за борговими зобов'язаннями ОСОБА_7 як особи, майно якої обтяжується.
3.        22 грудня 2015 року позивачі подали заяву державному виконавцю про скасування арешту нерухомого майна, проте їм було відмовлено та роз'яснено, що вони відповідно до ст. 60 Закону України 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» мають право звернутися до суду із позовом про зняття арешту з їхнього майна.
4.        Ураховуючи викладене та те, що обтяжене майно належить на праві спільної часткової власності їм, а не боржникові - ОСОБА_7, позивачі просили задовольнити їхній позов.
Короткий зміст судових рішень
5.        Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 15 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року, відмовив у відкритті провадження за цим позовом на підставі п. 1 ч.1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній станом на час постановлення ухвал, у зв'язку з тим, що позов не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.
6.        Судові рішення мотивовані тим, що положенням ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено виключну підсудність справ за позовами про виключення майна з акта опису та арешту майна та визначено їх розгляд в порядку цивільного судочинства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7.        У травні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять їх скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
8.        Касаційна скарга мотивована тим, що органи державної влади та боржник за виконавчим провадженням ОСОБА_7 не заперечують право власності позивачів на спірне майно, вимог про визнання за ними права власності вони не заявляли, а також тим, що позивачі, які не є сторонами виконавчого провадження, оскаржують саме протиправні, на їхню думку, дії державного виконавця.
Позиція інших учасників справи
9.        07 грудня 2018 року Другий Приморський відділ ДВС м. Одеси подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись необґрунтованість позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, просив відмовити у його задоволенні.
Щодо меж розгляду судом касаційної скарги
10.     Ухвалою від 16 червня 2016 року Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4
11.     15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року, яким КАС України викладений у новій редакції.
12.     29 січня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду отримав справу за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року.
13.     10 вересня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду відповідно до ч. 6 ст. 346 КАС України передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
14.     Відповідно до ч. 6 ст. 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
15.     01 жовтня 2018 року Велика Палата Верховного Суду прийняла зазначену справу до провадження та призначила до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
Позиція Верховного Суду
16.     Велика Палата Верховного Суду, заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та матеріали справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
17.     Пред'являючи позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що 14 травня 2003 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_8, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зазначене майно успадкували позивачі. Незважаючи на це, державний виконавець Приморського відділу ДВС Білий К.Ю. наклав арешт на вказане майно в порядку виконання судового рішення за борговими зобов'язаннями ОСОБА_7 як особи, майно якої обтяжується.
18.     22 грудня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заяву державному виконавцю про скасування арешту нерухомого майна, проте їм було відмовлено та роз'яснено, що вони відповідно до ст. 60 Закону Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV) мають право звернутися до суду із позовом про зняття арешту з їхнього майна.
19.     Згідно зі ст. 1 Закону № 606-ХІV (тут і далі у редакції, чинній на час звернення із позовом) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
20.     Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (тут і далі у редакції, чинній на час звернення із позовом) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
21.     Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
22.     Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС).
23.     За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
24.     Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
25.     Частиною 1 ст. 60 Закону № 606-ХІV встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
26.     З аналізу наведених норм права слід дійти висновку, що для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.
27.     ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивачів до адміністративного суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних і земельних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1 ст. 15 цього Кодексу).
28.     Спори, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, та про зняття такого арешту відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.
29.     Згідно з ч. 2 ст. 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.
30.     Таким чином, спір, який виник між позивачами та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
31.     Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).
32.     Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, зважаючи на суть спірних правовідносин та їхній суб'єктний склад, правильно застосувавши норми процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і необхідність захисту їхніх прав у порядку цивільного судочинства.
33.     За правилами ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
34.     Отже, касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року та Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року - без змін.
Щодо судових витрат
35.     Розгляд справи не закінчено, тому питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 243, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду 
П О С Т А Н О В И Л А:
Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року залишити без змін.
Постанова Великої Палати Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач     О.Б. Прокопенко
Судді:                                      Н.О. Антонюк     Н.П. Лященко
                   С.В. Бакуліна   Л.І. Рогач
                   В.В. Британчук     І.В. Саприкіна
                   Д.А. Гудима       О.М. Ситнік
                   В.І. Данішевська       О.С. Ткачук
                   О.Р. Кібенко         В.Ю. Уркевич
                   В.С. Князєв     О.Г. Яновська
                   Л.М.Лобойко                                  
 
Відповідно до ч. 3 ст. 355 Кодексу адміністративного судочинства України постанову оформлено суддею Ткачуком О.С.