Постанова
Іменем України
 
13 травня 2019 року
м. Київ
 
справа № 760/2932/18
 
провадження № 61-2256св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» на постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Болотова Є. В., 
Музичко С. Г.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У лютому 2018 року приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» (далі - ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2») звернулось до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 1998 року ПрАТ «Трест 
«Київміськбуд-2» є власником гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
 
В кімнаті НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку проживають відповідачі, які не перебувають та не перебували з ПрАТ «Трест «Київсміськбуд-2» в трудових відносинах, а тому безпідставно користуються майном у гуртожитку, чим порушують його права, як власника.
 
ОСОБА_1 поселена до гуртожитку як співробітник ВАТ «Трест «Київоздоббуд».
 
01 січня 2009 року між ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ВАТ «Трест «Київоздобуд» був укладений договір № 22 на утримання житлового фонду, предметом якого було надання в строкове платне користування ліжко-місць в гуртожитку.
 
Листом ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» даний договір був розірваний з 11 квітня 2011 року, а до підприємства - орендаря висунуто вимогу повернути об`єкт оренди та звільнити майно.
 
На день звернення до суду з даним позовом у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у гуртожитку.
 
Гуртожитки за своїм призначенням є житлом для тимчасового проживання, яким особи забезпечуються до вирішення своїх житлових питань.
 
Згідно з відомостями з державного реєстру прав власності на нерухоме майно у 2004 році ОСОБА_1 набула у приватну власність будинок АДРЕСА_2.
 
Станом на день звернення до суду відповідачі забезпечені житлом і більше не мають потреби у тимчасовому житлі, а саме ліжко-місця у гуртожитку.
 
ПрАТ Трест «Київміськбуд-2» просило виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_3 з кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 баз надання іншого житлового приміщення. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року позовні вимоги задоволено.
 
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 з кімнати НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» 1 762, 00 грн судового збору.
 
Рішення суду мотивовано тим, що єдина підстава для вселення в гуртожиток - ордер, виданий ОСОБА_1 на заселення до гуртожитку не відповідає спеціальному ордеру, форма якого встановлена Примірним положенням про гуртожитки, а договір оренди з позивачем не укладався, діями відповідачів порушуються права позивача на володіння та розпорядження своїм майном та задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року скасовано.
 
У задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вимоги не ґрунтуються на законі.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
 
25 січня 2019 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року та залишити в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд встановив обставину, щодо правомірності вселення ОСОБА_1 до кімнати гуртожитку 10 квітня 
1990 року та дати заселення на підставі неналежних та недопустимих доказів.
 
Судом апеляційної інстанції не було оцінено належність, допустимість, достовірність доказів відповідно до статті 89 ЦПК України, а тому на підставі підробленої копії ордера, було скасовано законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми частини другої статті 58, статті 125 ЖК Української РСР, пункт 13 статті 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку».
 
Відповідачам не надавався спеціальний ордер на зайняття жилої площі у гуртожитку, який відповідно до чинного законодавства є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, а тому висновок суду апеляційної інстанції про законність вселення відповідачів у гуртожиток та їх подальше проживання є неправильним.
 
Доводи інших учасників справи:
 
26 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 
2018 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги:
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року поновлено ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Солом`янського районного суду міста Києва.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції:
 
ОСОБА_1 з 16 квітня 1990 року працювала на ВАТ «Трест «Київоздоббуд» на посаді маляра.
 
10 квітня 1990 року ОСОБА_1 було видано спеціальний ордер № 89, на заселення у гуртожиток ліжкового типу, на підставі якого, а саме у кімнаті 
НОМЕР_1 відповідач проживає з ОСОБА_3 та ОСОБА_3 
 
Виданий ОСОБА_1 . спеціальний ордер, містив обмежений термін реалізації її права на вселення до гуртожитку, а саме 5 днів.
 
Своє право позивач реалізувала та вселилась до гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до довідки від 05 липня 2007 року № 377, розпорядженням голови райдержадміністрації від 01 серпня 2001 року № 1625 відповідачів зараховано на квартирний облік з 22 серпня 1990 року та включено до першочергового списку, як одиноку матір (облікова справа № 25284). 
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок НОМЕР_2 , виданого 18 вересня 1998 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу від 16 вересня 1998 року № 558-С/ЖБ, гуртожиток, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить на праві колективної власності 
ВАТ «Трест «Київміськбуд-2».
 
01 січня 2009 року між ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ВАТ «Трест «Київоздоббуд» був укладений договір найму/оренди житла № 22, відповідно до пункту 1.1 якого наймодавець передає, а наймач приймає у строкове платне користування /найм/ ліжко-місця у кількості 69 штук, які знаходяться у гуртожитку ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» за адресою: АДРЕСА_1 . Майно передавалось в оренду з метою розміщення та тимчасового проживання без права реєстрації працівників наймача на час дії договору.
 
ОСОБА_1 договір оренди не укладала.
 
29 липня 2010 року ОСОБА_1 звільнилась з ВАТ «Трест «Київоздоббуд» за власним бажанням, пропрацювавши там більше десяти років.
 
01 квітня 2011 року у зв`язку із неналежним виконанням ВАТ «Трест «Київоздоббуд» договірних зобов`язань, а саме несплату орендної плати договір між ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ВАТ «Трест «Київоздоббуд» найму/оренди житла № 22 розірвано.
 
Норми права, які регулюють спірні правовідносини:
 
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Із 01 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон) відповідно до статті 1 якого, цей закон поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п`яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла.
 
Згідно з частиною першою статті 8 цього Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менше як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми.
 
Відповідно до частини першої статті 19 цього Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей.
 
Крім того, відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організації, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
 
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
 
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. 
 
Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
 
У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
 
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.
 
Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини вказав, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). 
 
Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
 
Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:
 
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 разом з сім`єю вселилася до спірного житлового приміщення на підставі спеціального ордеру № 89від 10 квітня 1990 року, який є чинним, понад 10 років перебувала у трудових відносинах, тому не може бути виселене (разом із членами своєї сім`ї) без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні цієї справи апеляційним судом дотримано принципу пропорційності, а вимоги позивача про виселення відповідачів зі спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла, що відповідає сталій практиці Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
 
Щодо доводів касаційної скарги:
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 
2018 року- без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська