Постанова                                                   
Іменем України
11 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 755/18353/17
провадження № 51-5995 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                            ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2018 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 
за № 12017100040006297, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя м. Києва, раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 
30 листопада 2017 року між прокурором ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_6 .
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становить 5100 грн.
За вироком суду встановлено, що 8 жовтня 2010 року Баришівський районний суд Київської області задовольнив позов ПАТ «Універсал Банк» про стягнення із ОСОБА_8 боргу згідно з договором застави транспортного засобу 
№ CЬ 42523 на загальну суму 176 119,95 грн та видав виконавчий лист 
від 19 жовтня 2010 року № 2-153-2010. Надалі державний виконавець відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» склав акт опису й арешту автомобіля марки «GREAT WALL», модель SAFE, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак   НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_8 . Представник стягувача ОСОБА_9 прийняв описаний автомобіль на відповідальне зберігання. 
5 лютого 2016 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Баришівського районного управління юстиції у Київській області ОСОБА_10 на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» винесла постанову про передачу зазначеного автомобіля боржника ОСОБА_8 новому зберігачу ОСОБА_6 . Того ж дня було укладено договір відповідального зберігання товару між державним виконавцем та ОСОБА_6 , останнього попереджено про кримінальну відповідальність за приховування, розтрату та відчуження автомобіля. Своїм підписом у зазначеному договорі ОСОБА_6 засвідчив факт отримання автомобіля на відповідальне зберігання та те, що йому було роз`яснено положення Закону України «Про виконавче провадження». Також 5 лютого 2016 року між державним виконавцем та ОСОБА_6 був складений акт приймання-передавання арештованого майна, згідно з яким останній прийняв на відповідальне зберігання арештоване та описане майно – зазначений вище автомобіль – був попереджений про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт.
Надалі ОСОБА_6 , діючи умисно, у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, усвідомлюючи протиправність своїх дій, перешкоджаючи виконанню виконавчого листа, приховав автомобіль, на який накладено арешт, не надавши його для проведення виконавчих дій на законні вимоги державного виконавця, а в подальшому здійснив відчуження цього автомобіля на користь невстановлених досудовим розслідуванням осіб.
Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 оскаржено заступником прокурора м. Києва. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва залишено без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 – без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції,  просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, зокрема статей 469, 475 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). Зазначає, що злочини, які передбачено розділом XVIII «Злочини проти правосуддя» КК України є двооб`єктними або навіть поліоб`єктними, оскільки при їх вчиненні як додатковий безпосередній об`єкт можуть виступати суспільні відносини, які забезпечують конституційні права та свободи, життя, здоров`я, честь і гідність особи, відносини власності тощо, і кожен з названих об`єктів самостійно охороняється кримінальним законом. На думку прокурора, неправомірні дії ОСОБА_6 завдали шкоди як суспільним інтересам у сфері відносин, що забезпечують належне виконання судових рішень, так і приватним інтересам стягувача – ПАТ «Універсал Банк» за виконавчим листом. Вважає, що вчинене ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених статтями 191 і 388 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора і просила її задовольнити. 
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Кримінальним процесуальним законом визначено суттєві особливості розгляду кримінальних проваджень на підставі угод (диференціація процесуальної форми). Главою 35 «Кримінальне провадження на підставі угод» КПК України передбачено умови, за яких може бути укладено угоду про примирення або угоду про визнання винуватості, вимоги до змісту угоди, порядок судового провадження на підставі угоди. Відповідно, кримінальним процесуальним законом передбачено також особливості апеляційного оскарження вироку на підставі угоди.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.
Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних поступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких бере участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
З тексту угоди про визнання винуватості між підозрюваним ОСОБА_6 та прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 за участю захисника ОСОБА_11 від 30 листопада 2017 року суд убачає, що сторони повністю погодилися з формулюванням фактичних обставин вказаного кримінального провадження, його правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 388 КК України, підтвердили відсутність матеріальної шкоди, у разі затвердження судом узгодили покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Згідно з матеріалами провадження  ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину невеликої тяжкості, потерпілі у цьому провадженні відсутні, матеріальної шкоди не завдано, у зв`язку з цим цивільний позов не заявлено, а тому перешкод для укладання угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим за вказаними вище підставами не було.
Доводи в касаційній скарзі про двооб`єктність або навіть поліоб`єктність кримінальних правопорушень, передбачених розділом «Злочини проти правосуддя» КК України, взагалі і кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, зокрема, у цьому кримінальному провадженні є неспроможними. Як було зазначено, відповідно до положень 
ст. 469 КПК України перешкодою для укладення угоди про визнання винуватості може бути наявність у кримінальному провадженні потерпілих, які не надали згоди на укладення такої угоди. Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено відсутність такої перешкоди.  З цим погоджується  і суд касаційної інстанції. 
Доводи в касаційній скарзі про необхідність кваліфікації дій засудженого за сукупністю злочинів, передбачених статтями 191 і 388 КК України, також є необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як видно з матеріалів провадження, обвинувачення ОСОБА_6 пред`явлено за ч. 1 ст. 388 КК України, місцевий суд проводив розгляд справи в межах висунутого обвинувачення, прокурор обвинувачення не змінював. Тому підстав для задоволення касаційної скарги у цій частині також немає.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі заступника прокурора м. Києва, дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційну скаргу заступника прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.  
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не є таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, рішення суду про затвердження угоди про визнання винуватості між ОСОБА_6 та прокурором не суперечить положенням статей 469, 475 КПК України, оскільки жодних заборон для укладення такої угоди зазначені статті не містять.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених 
ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, немає.   
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.     
Судді:
 
  ОСОБА_1                                ОСОБА_2                              ОСОБА_3